Gade mente at hospitalet måtte være en behandlingsinstitusjon for barn med alle varianter av tuberkulose. Han anså sykehuset komplett ubrukbart for dette formål, og fikk derfor gjennomført utbygginger både i 1900 og 1907. Etter den første verdenskrig var det stadig en økning av pasienter med ben- og leddtuberkulose, og det måtte en større utvidelse til for å skaffe behandlingsplass til disse. Med innsamlede private midler og støtte fra Nasjonalforeningen mot tuberkulose, ble en ny moderne bygning ført opp i tillegg til de gamle trebygninger. Ved åpningen i 1926 framsto tuberkulosehospitalet som et av de mest moderne i Europa, med flere operasjonsstuer, apparatur for røntgendiagnostikk og moderne lysbehandling. Siden lyset var ansett som en viktig faktor i behandlingen, lå alle sykerom vendt mot sør og sørvest. Det var først og fremst dr. Gade som var ansvarlig for det kysthospitalet som fungerte fra 1926 som et av de store sykehus for tuberkulose i Europa. Overlege Gade var en stor personlighet og hadde en enorm arbeidskapasitet. Han bygde opp et stort medisinsk bibliotek med litteratur fra røntgenologi, medisin, nevrologi og indremedisin. Han behersket flere språk slik at han kunne nyttiggjøre seg denne litteratursamlingen. I lang tid førte han selv sykehusets journaler, selv om han etter hvert fikk hjelp av assistent- og reserveleger. I den tiden Gade var overlege planla han, og fikk bygget, et parkanlegg omkring hospitalet med beplantning av eksotiske trær og planter som fortsatt står. Overlege Gade var hovedpersonen i utviklingen av sykehuset og eiendommen, men han hadde mange dyktige medarbeidere. Bl.a. Lars O. Askvik som var kasserer og forvalter ved hospitalet fra 1910 til 1958, og Einar Olsen som var leder for styret fra 1927 til 1953. Oversykepleierne Maren Vagle, Petra Sørensen, Jenny Smørdal, Ragnhild Thue og Oline Indrebø var spesielt viktige for den faglige og menneskelige utviklingen.