Begrepet er kjent fra 1500-tallet. Strandsitter-vesenet var særlig vanlig i fjordene på Vestlandet, ikke minst rundt Sognefjorden. For eksempel var Sogndalsfjøra opprinnelig en allmenning der gårdene hadde lager- og utskipingsplass for varer. Strandsitterne i Sogndalsfjøra omtales som jordløse husmenn som tidvis arbeidet på gårdene i Sogndal, i Lærdal, Vik og Solvorn var det lignende forhold. I Sogndalsfjøra var det midt på 1700-tallet opp mot 200 strandsittere og presten Heiberg skrev at barna ble oppdradd i «skadelig lediggang og ørkesløs armod». I biskop Neumanns tid skal det ha vært 240 strandsittere på Vikøyri som besto av en vrimmel små og elendige hytter der beboerne stort sett levde av sjøen. Strandsitterne i Vik slo seg ned på allmenningen for naust tilhørende gårdene lenger oppe i bygda og det utviklet seg til en liten by av husmenn og utgjorde en vesentlig arbeidskrafreserve for bøndene i dalen. I 1846 var det på Vikøyri omkring 200 bygninger reist etter brannen i 1838, for en stor del bolighus bebodd av strandsittere. I skattematrikkelen for 1647 er det listet elleve «strandszider oc husmsmend» i Borgen (Borgund) skiprede, noen er oppført med håndverksyrker som skredder, skomaker eller vever.