Snart ble det også etablert en reell sensur som ikke hadde hjemmel i lovens utforming. Loven tok sikte på at skrifter på 24 ark eller mer kunne utgis uten forutgående sensur under forutsetning av at utgiveren eller forfatteren ikke var tidligere straffet. I tillegg var det slik at skrifter under 24 ark (oftest aviser og tidsskrifter) kun skulle sendes til ettersyn for at politiet skulle ta stilling om det skulle anlegges sak mot utgiveren, ikke for å sensurere i selve teksten. Det utviklet seg allikevel en praksis hvor utgiverne sendte korrekturarkene til sensur hos den lokale politimyndighet, hvor de uønskede passasjer ble streket ut. Denne praksisen startet for en stor del av bladutgiverne selv.