Silver utviklet en original og betydelig pianostil. Allerede på 1960-tallet hadde han erstattet bopens ettertrykk på lange, innviklede linjer med sine egne kjappe, fengende fraser. Virtuositet er ikke essensielt i Silvers stil. Han brukte nesten aldri dobbelt tempo. Kortfattethet og klarhet er mye høyere prioritert enn fart og behendighet. Ideene hans bretter seg ut med en logikk som er tilgjengelig selv for en uøvd lytter. Silver utnyttet i stor grad stillheten og brukte en krevende sindighet i timingen av start- og stoppunktene i frasene hans. De improviserte melodiske figurene hans er utført på en veldig kraftfull, perkusiv måte. Soloene hans er som låtene hans – fylt med enkle ideer som er nynnbare og enkle og huske. Det er som om, samtidig som han improviserer, at han fortsetter å komponere med samme kreativitetsnivå og klarhet som han bruker i skrivingen sin. Stilen hans har vært til inspirasjon for pianister som Bill Evans og Chick Corea, samtidig som Silver har sagt at han har latt seg inspirere av Nat King Cole.