I kontrast ble den dominikanske orden grunnlagt av spanske Dominicus i 1215 og som la større vekt på bruken av fornuft og gjorde omfattende bruk av nye aristotelesiske kilder fra Østen og fra mauriske Spania. De store dominikanske tenkerne i denne perioden var Albertus Magnus og (særlig) Thomas Aquinas, som ga en kunstferdig syntese av gresk rasjonalisme på fornuft og argumentasjon, og var en av de første til å gjøre nytte av de nye oversettelsene av Aristoteles' metafysiske og epistemologisk (erkjennelsesteoretisk) skrifter. Dette var en betydelig avreise fra den nyplatonske og augustinske tenkningen som hadde dominert mye av den tidlige skolastikken. Aquinas viste hvordan det var mulig å benytte mye av filosofien til Aristoteles uten å falle i «feilene» til kommentarene til Averroes.