I slutten av september reiste Cille til sin mormor på Tysnes og ble der om vinteren. Ingen merket noe spesielt ved henne, men i midten av mars fortalte hun mormoren at hun ventet et barn tolv uker senere. Mormoren dro på besøk i Skånevik, og i hennes fravær fødte Cille et barn hun hevdet var dødfødt. Hun var alene, og visste ikke annet enn å legge det i et skrin i stabburet. Etter noen dager brøt tjenestejentene opp skrinet og fant det døde barnet. Hun ble nå siktet for fødsel i dølgsmål - ikke for barnedrap, men straffen var den samme: Man skulle «miste sin hals, og hodet settes på stake». Retten ble satt på fogdens gård Hope i Opdal sogn 15. april 1705. Det ble ført en del vitner som forklarte seg motstridende. Kari Hansdatter var den som var opptatt av å sverte Cille, og sendte også bud på lensmannen uten å rådspørre fogden først. Lensmannen dro med seg Cille 16 dager etter fødselen til almuens fangehus. Fogden Oluf Lauritzen var uenig i den hardhendte behandlingen og ba stiftsbefalingsmannen Niels Knag om bevilgning til en ekstra vakt over henne. I fangehuset ville han ikke ha henne, så svak som hun var, av frykt for at hun skulle fryse i hjel. Knag bevilget dette, og Cille kom seg såpass at hun møtte i retten og forklarte at hun etter fødselen var så fortumlet av smerter at hun hun ikke kunne tenke klart, og at barnet var dødfødt. To troverdige kvinner hadde undersøkt den nyfødte, og erklærte under ed at de ikke fant noe tegn til at barnet hadde vært utsatt for vold. Cille ble dermed frikjent, hun måtte bare utstå kirkens disiplin, dvs. skrifte offentlig. Men nå skulle lagmannen Niels Knag se på saken, og han dømte henne til døden 3. juni for fødsel i dølgsmål. Cille var så syk at hennes far møtte i retten i hennes sted og anket saken til overhoffretten, som imidlertid opprettholdt dødsdommen.