Den nye flerstemmige komposisjonsteknikken – som også andre enn Machaut sto bak – var en torn i øyet på kirka, som i tråd med tidens tonemystikk så på den enstemmige musikken som et symbol på Guds enhet og samtidig mangfoldighet. I en pavebulle fra 1325 kritiserte Johannes XXII den nye stilen, og under trusler om kirkestraff forlangte han at den enstemmige sangen ble gjeninnført. Paven mente at de eneste intervallene som kunne godtas som rene var oktaven (som symbolet på den fullendte Gud og de saliges frelse), kvarten (som en klage over den jordiske ufullkommenhet, det uferdige) og endelig kvinten.