Før RISC-filosofien ble fremtredende, forsøkte mange datamaskinarkitekter å bygge bro over det såkalte semantiske gapet. Det vil si å utforme instruksjonssett som direkte støttet høynivå programmeringskonstrukter - slik som prosedyreoppkall, løkkekontroll og komplekse adresseringmodeller -, som tillater at datastruktur og tabelltilgang kan slås sammen til én instruksjon. Den kompakte karakteren til et slikt instruksjonssett resulterer i mindre programkode og færre (tidkrevende) hovedminne-aksesseringer, som tidlig fra 1960-tallet resulterte i en stor besparelse av lagringskapasitet og raskere utføring. Det betydde også god programmeringsproduktivitet selv i lavnivå programmering assemblerspråk. På denne tiden var ikke høynivå programspråk alltid tilgjengelig.