Den faktiske bysantinske kontrollen av Tripolitania var begrenset til kysten, og til og med der var den svak, noe som er bevitnet ved de nybygde festningsverkene rundt byene, de befestede gårdsanleggene, og vakttårnene. Regionens velstand hadde minsket under vandalenes herredømme, og den gamle romerske politiske og sosiale ordningen som ble brutt under vandalene, kunne ikke bli gjenopprettet. I avsidesliggende områder hvor innbyggerne hadde søkt beskyttelse fra stammehøvdinger, motsatte de seg ny assimilering i imperiet etter å ha tilpasset seg selvstyre. Kyrenaika, som hadde blitt en bysantinsk utpost i vandalperioden, lignet på militær okkupasjon. Upopulære bysantinske guvernører innførte høy skatter for å dekke militære kostnader, men byene og offentlige tjenester, inkludert vannsystemet, forfalt. Det bysantinske styret i Afrika dog det romerske idealet om enighet i imperiet i ytterligere et og halv århundre, og hindret samtidig berbiske nomader fra å trenge inn i kystregionene.