På mange vis valgte forfattere i den romerske republikken og det romerske keiserriket å unngå litterære nyvinninger og heller etterligne de store greske forfatterne. Vergils etterligner på mange vis Homers og var også et bevisst forsøk på å gi romerne et nasjonalepos på samme vis som grekerne hadde de homerske. Komedieforfatteren Plautus fulgte bevisst i forlengelsen av Aristofanes. Historikeren Tacitus’ og , som beskrev samfunn, levevis, sedvaner og religiøse forestillinger hos en del vestgermanske stammer, fulgte i tradisjonen og benyttet den samme tilnærmingen som Thukydides hadde fremmet (den kristne historikeren Eusebius av Cæsarea gjorde det samme, skjønt mer påvirket av sin religion enn av sine hedenske forgjengere). Ovid og hans undersøkte de samme greske mytene på nytt, men med egen litterær vurdering og endringer. Det kan bli argumentert at romerske forfattere langt fra var rene kopister som utelukkende forbedret sjangre som var etablert av deres greske forgjengere. Eksempelvis skapte Ovid en form som foregrep det moderne litterære trekket med bevissthetsstrøm («stream of consciousness»). Likevel er det åpenbart at romernes latinske litteratur inneholder langt færre litterære nyvinninger.