Innfødsrett og statsborgerskap faller ofte sammen, men innfødsrett er et særskilt rettsinstitutt med rettigheter som går utover de rettighetene utlendinger kan få ved å få statsborgerskap gjennom normale prosedyrer (f.eks. søknad til utlendingsmyndighetene); f.eks. er amerikansk statsborgerskap ikke nok for å kunne inneha vervet som USAs president, da det i tillegg kreves amerikansk innfødsrett. Innfødsrett har vært en del av norsk statsborgerrett siden 1776 og er et særskilt rettsinstitutt ved siden av norsk statsborgerskap. I Norge er innfødsrett i praksis noe man bare kan få ved å bli født med det, og omfatter personer født i Norge som fikk norsk statsborgerskap ved fødselen og under visse omstendigheter personer født i utlandet som fikk norsk statsborgerskap ved fødselen; innfødsretten innebar opprinnelig en rett til å inneha embeter i Norge og utviklet seg til en ubetinget rett til å bosette seg i Norge; i motsetning til selve statsborgerskapet kan man ikke miste den norske innfødsretten selv om man skulle bli statsborger i et annet land. Statsborgerloven av 1888 slo fast at personer med norsk innfødsrett som bosatte seg i Norge ble norske statsborgere i kraft av å ta bolig i landet, men senere ble kravene til statsborgerskap strammet noe inn. Innfødsretten var særlig viktig for nordmenn som emigrerte til USA, og ble forstått som en «rett til å vende tilbake» for nordmenn som hadde slått seg ned i andre land. Grunnloven reserverer embeter i staten for personer med innfødsrett eller ti års botid.