Han deltok i alle fire sesjoner i konsilet. Der ble an oppfattet som en av de særlig sterkt liberaliserende av konsilsfedrene. I en tale holdt den 29. oktober 1964 om dokumentet som senere ble kunngjort som konstitusjonen om kirken i den moderne verden, , reiste han spørsmålet om en mulig endring i kirkens lære om prevensjonsmidler. I den samme tale oppfordret han til at dokumentet skulle legge mer vekt på ekteskapelig kjærlighet som et mål eller formål med ekteskapet. Med assistanse fra kardinalene Antonio Caggiano og Norman Gilroy fremførte han en avslutningstalene på konsilet den 8. desember 1965.