Vitenskapsteoretisk sett er det viktigst å unngå type-I-feil. Derfor «foretrekker» man vanligvis type-II-feil over type-I-feil, og ved å minske sjansen for type-I-feil øker man samtidig sannsynligheten for type-II-feil. Grunnen til dette er at «bevisbyrden» vanligvis ligger ved den alternative forklaringen, ikke ved nullhypotesen. En måte å kontrollere type-I-feil på, er ved hjelp av signifikansnivå. Jo lavere signifikansnivå man velger, desto mindre er sannsynligheten for type-I-feil, men desto mindre er også sannsynligheten for å oppdage at en alternativ forklaring er sann når den faktisk er det. Høyere signifikansnivå minsker altså sannsynligheten for type I-feil, men øker samtidig faren for type II-feil. Dette problemet kan statistisk sett ikke unngås, slik at valg av signifikansnivå alltid er en avveining mellom disse to målsettingene. Et mye brukt signifikansnivå er 5 %. Bruker man dette signifikansnivået, må man altså regne med å gjøre én type-I-feil per 20 statistiske tester.