Områdets selvplantede eikeskoger, hvorav mesteparten består av vintereik, ble som overalt i landet utnyttet hardt, og etter flere hundre års styvingsdrift var jorden så utpint, at skogbunnen «sprang i lyng». Det gjorde raskt jorden enda mere sur og utpint, og rundt 1900 var eiketrærne bare noen små busker i heden. Etter fredning vokste buskene, som i virkeligheten var de siste livstegn fra de opprinnelige eikene, opp igjen, og ble til ordentlige eiketrær. De er altså i dag en overlevende genpulje av Danmarks opprinnelige eiker. Under andre verdenskrig var det mangel på brensel, og mange av disse eikene ble derfor styvet ennå en gang, men selv disse står nå som 50 år gamle trær, mens de urørte har stammer som er mere enn 100 år gamle.