Sverige anså Kieltraktaten som den rettslig bindende avtalen som la basis for det svenske overherredømme over Norge og Norges inntreden i unionen. Men artikkel 4 i Kieltraktaten hadde i løpet av forhandlingene blitt endret fra å anvise Norge som en del av Kongeriket Sverige («tillhöra konungariket Sverige»), til i den endelige ordlyden å tilhøre kongen personlig («tillhöra Hans Maj:t Konungen av Sverige»). Endringen innebar ifølge naturretten at Norge ikke ble avhendet til Sverige, men i beste fall til den svenske monarken og hans etterkommere. Norske rettslærde mente at Kieltraktaten i det hele tatt ikke forpliktet Norge til å gå i union med Sverige - det forpliktet Norge bare til å bryte foreningen med Danmark og velge sin egen konge - eller i beste fall godta den svenske kongen som sin egen. De mest radikale juristene i 1814 viste til naturrettslæren om samfunnskontrakten etter Grotius og Rousseau, og mente at Kieltraktaten ikke var bindende for Norge fordi kontrakten mellom nordmennene og kong Frederik VI ble brutt, da Danmark frasa seg herredømmet over Norge. Naturrettslæren anså i et slikt tilfelle at Kongen sa opp samfunnskontrakten med det angjeldende folk, og førte suvereniteten tilbake til folket og skapte en ny, suveren stat.