De eldste kjente bevis på kunstferdig bevaring av lik i Europa er funnet i la Velilla i Palencia i Spania, og er rundt 5.000 år gamle menneskeknokler dekket av sinobar. Men generelt forble balsamering ukjent i Europa fram til romersk tid. Kunnskap om balsamering kom fra Midtøsten og Egypt til Europa og grep om seg i korstogstiden da flere døde langt hjemmefra. Rikard Løvehjerte døde i Châlus i nærheten av Limoges i april 1199. Hans innvoller ble lagt i en kiste i Châlus, mens hjertet hans ble balsamert separat for oppbevaring i Notre-Dame-kirken i Rouen, som var det engelske hovedkvarteret i Normandie. Resten av kongen ble gravlagt i Fontevraud-klosteret, der også hans foreldre er gravlagt. 16 år tidligere hadde også broren hans, Henrik den unge konge, fått flere gravsteder: Hans innvoller, øyne og hjerne ble gravlangt i Grandmont, mens den balsamerte kroppen ble gravlagt i Notre-Dame i Rouen. og Ambroise Pare (1510-90). Ulike forsøk og prosedyrer har blitt rapportert av Leonardo da Vinci (1452-1519), Jacobus Berengar (1470–1550), Bartholomeo Eustachius (1520–74), Reinier de Graaf (1641–73), Jan Swammerdam (1637–80), og Frederik Ruysch (1638–1731).