Fra yngre steinalder kjenner vi til bruk av pyritt, flint og knuskkjuke (). Ismannen Ötzi ble funnet med slikt fyrtøy. Flint slåes mot den jernholdige pyritten slik at det skapes små gnister. Ettersom flint er hardere enn pyritt, vil små fragmenter av pyritt bli skarpt løs og antent av kraften i slaget. Når fragmentene antennes, begynner jernet å brenne. Svovelet gjør også knusken mer lettantennelig. Ved å la gnistene falle på knusk startes en glo. Gloen overføres til et tennemne, som er et luftig tørt materiale med stor overflate, eksempelvis gress, dun fra dunkjevler, og i dette kan det forsiktig blåses fram ild. Også fra bronsealderen er en rekke ildslagningssteiner i form av flintdolker med slitespor fra ildslagning funnet i sammenheng med jernholdig pyritt.