Her blir Piers Plowmann til Jesus Kristus selv som advarer stat og kirke mot misbruk, stormenn mot å utnytte fattigfolk, og fattigfolk mot utsvevelser og latskap. Diktets siste del er mindre logisk sammenhengende enn første, og drømmeren streifer rundt i en fånyttes sommerlang søken, støttet av Tanke, Intelligens og Studier, etter de menn som er (rettferdighet), (kjærlighet), og (brorskap med Kristus og Kirken).