Vestromerriket var langt mer fragmentert enn i øst. Dets hovedstad ble overført til Ravenna i 402, hovedsakelig grunnet at den var lettere å forsvare, og den hadde lett tilgang til den østromerske flåte, men var isolert i andre aspekter ved at den var omgitt av myr- og våtområder. Denne isolasjonen var forsettelig da Ravenna ble valgt som hovedstad ved at den var vanskeligere å erobre. Den økonomiske makten forble fokusert på Roma og byens ekstremt rike senatoraristokrati som dominerte mye av Italia og nordlige Afrika. Etter at Gallienus nektet senatorer militære posisjoner på midten av 200-tallet mistet senatoreliten all erfaring og interesse for militærlivet. Tidlig på 400-tallet var den rike jordeiereliten i det romerske senatet i stor grad fratatt sine tjenere og arbeidere fra militærtjeneste, men nektet også å godkjenne nødvendig finansiering for å opprettholde en slagkraftig hær med leiesoldater til forsvare riket og paradoksalt deres egen trygghet. Vestromerrikets viktigste militære område var nordlige Gallia og grensen mot Rhinen på 300-tallet da Trier jevnlig fungerte som rikets hovedstad og mange av de ledende vestromerske generalene var germanere.