Det finnes bevarte stavkirker som fikk korsform ved ombygging etter reformasjonen, blant annet Uvdal og Hedalen stavkirker. Ifølge Lorentz Dietrichson var de største kjente stavkirkene på Sunnmøre og både disse og andre stavkirker i Møre og Romsdale var ofte i korsform. Han var i tvil om disse var opprinnelige korskirker eller om korsarmene var tilført i laftet tømmer etter reformasjonen (som Flesberg stavkirke). Dietrichson konkluderte med at for flere stavkirker i Møre og Romsdal var opprinnelig oppført i korsform i middelalderen: Hareid, Stangvik, Øksendal, Ørskog, Ørsta, Volda med flere, samt Hofs Olafskirke i Solør som den eneste utenfor «erkestiftet». I tillegg kan 10-15 stavkirker være oppført med korsform i middelalderen uten at Dietrichson fant sikker dokumentasjon. Ved slutten av middelalderen fantes det i erkestiftet omkring 30 stavkirker med korsform. Med unntak av Hofs kirke i Solør var det på den tiden ingen kjente stavkirker med korsform utenfor erkestiftet som da omfattet Nord-Norge, Trøndelag, Herjedalen, Møre og Romsdal, og nordre Østerdal. Dietrichson trodde at værforholdene har gitt raskt forfall og dermed oppføring av helt nye bygg med ny planform. Han trodde også at korsformen kan ha vært inspirert av Nidarosdomens grunnplan. Hauglid antok at oppføring av store stavkirker i korsform på Møre hang sammen med oppsvinget i fiskeriene på den tiden, hansahandelen og folkeflytting fra dalene til ytre strøk. Stangvik stavkirke i korsform ble beskrevet av Gerhard Schøning da han besøkte stedet i 1773. Hauglid mente at kirken i Stangvik var en korskirke der hele bygget opprinnellig var oppført i middelaldersk stavkonstruksjon. Hauglid konkluderte med færre middelalderske korskirker i stav enn Dietrichson. For eksempel skrev Hauglid at korskirken i Øksendal ble oppført i stavteknikk i 1642. Hauglind mener også at det store antallet korskirker i erkestiftet har oppstått ved ombygginger etter reformasjonen.