Ifølge Albert Hartl ble avliving av psykiatriske pasienter besluttet sommeren 1939. Drap på utviklingshemmede barn begynte i 1938. I 1938 ba familien Knauer om at deres alvorlig utviklingshemmet barn ble avlivet, direktør Werner Catel ved Leipiz universitets barneklinikk avslo forespørselen. Familien søkte direkte til Hitler om tillatelse og Karl Brandt ble sendt for å undersøke barnet. Brandt bekreftet diagnosen og ga tillatelse til å avlive barnet noe som utført kort tid etter. Hitler ga Brandt og Philipp Bouhler tillatelse til å håndtere tilsvarende saker på samme måte: dette innledet «barne-aksjonen» som arbeidet med avliving av funksjonshemmede barn. Sakene ble behandlet av Hitlers private kanseli, , som var et partiorgan og ikke del av statens byråkrati og adskilt fra Rikskanselliet under Hans Lammers. Hans Hefelmann hadde ansvar for barneprogrammet. Systematisk avliving av funksjonshemmede barn begynte i oktober 1939 kort etter invasjonen av Polen.