Ettersom det var vanskelig å finne investorer for å sette båten i produksjon, bestemte Ole Brude seg for å bevise at båten var verdt å satse på, ved å seile livbåten fra Ålesund til New York i tide til å få den utstilt på verdensutstillingen i St. Louis i 1904. I forbindelse med verdensutstillingen var det blitt utlovet en pengepremie som tilsvarte 40 millioner kroner (i kroneverdien i 2022) for den som kunne presentere den beste nye livbåt-typen. Sen sjøsetting og lekkasjer gjorde at reisen ble utsatt. Sammen med tre andre – deriblant Iver Thoresen, som var kaptein på ferden – la han ut fra Ålesund den 7. august 1904. De nådde Petty Harbor på New Foundland den 15. november, men ville avslutte ferden i Boston. På vei dit kom de ut i et uvær som kastet «Uræd» på land ved Gloucester. Livbåten hadde fungert som Brude hadde håpet, og alle fire som var om bord kom velberget fra strandingen. I Gloucester holdt den lokale skipsførerforeningen en middag til ære for den norske livbåtbesetningen. Iver Thoresen fortalte i et intervju i 1921 at han selv hadde fått tilnavnet «the little Norwegian, the big Navigator» i Gloucester og Boston etter den såkalte «Brudefærden». Verdensutstillingen i St. Louis rakk de imidlertid ikke. Derimot fikk Brude audiens hos president Theodore Roosevelt, som skal ha vist stor interesse for beretningen om livbåten og atlanterhavsferden.