I 1950- og 1960-årene ble mange kolonier frigitt, enten ved at befolkningen selv gjorde opprør, ved at de som hadde makten i kolonien trakk seg ut eller en kombinasjon. Følgene var at mange av disse tidligere koloniene, satt igjen med dårlig administrasjon, ofte få høyt utdannede personer og tomme statskasser. I mange av de nye statene hadde man allikevel store håp og visjoner. For å kunne oppfylle disse visjonene var det behov for mye penger, og en måte å skaffe midler på var gjennom lån. Disse lånene kom gjerne fra de industrialiserte landene som hadde midler å avse, fra banker i disse landene, eller fra internasjonale finansinstitusjoner som IMF og Verdensbanken. Håpet var at dersom u-landene fikk startkapital, ville det etterhvert føre til utvikling i disse landene. Dessuten skulle landenes råvarer, som de hadde mye av, sikre at alle betalte tilbake det de hadde lånt.