Som sosiolog stod Georg Simmel for en slags sosiologisk nominalisme: han mente – utvilsomt inspirert av Immanuel Kant, som han skrev sin doktoravhandling om – at overordnede (eller allmenne) størrelser som «”samfunnet» bare kommer i stand som noe vi bringer til, eller pådytter, en atomær virkelighet (som vi ikke kan kjenne). Således er da samfunnet kun en subjektiv abstraksjon, ikke noe objektivt gitt «der ute»” Dette epistemologiske utgangspunktet får avgjørende betydning for hans forsøk på å finne et objekt for sosiologien som vitenskap. For hvis man, som «sosiologiens far» Auguste Comte (og andre med ham), tar utgangspunkt i samfunnet som en faktisk foreliggende helhet (eller som et konkret foreliggende innhold), blir sosiologien nødvendigvis en rent generell samfunnsvitenskap, og som da ikke lar seg atskille fra alle andre disipliner som også angår samfunnet, nemlig historie, historiefilosofi, kulturfilosofi, etikk, etc. I stedet ville Simmel grunnlegge sosiologien som en vitenskap om sosialiseringens ulike former, som han kaller sosiale vekselvirkninger.