Hamsun diktet inn i verket den fiktive predikanten «Martin Erlandsen» han angivelig møtte på sine vandringer utenfor Grimstad, og lokalbefolkningen mente her å gjenkjenne Hjalmar Henningsen som modell for «Erlandsen». I 1997 fortalte den da 81 år gamle Henningsen, som da bodde med sin kone på Tøyen i Oslo, at han som omreisende predikant i Agder jevnlig støtte på Hamsun som var ute og gikk. Predikanten bukket alltid, mens Hamsun nikket tilbake og skyndte seg videre. Da Henningsen en gang hjalp Arild Hamsun med noe ved, spurte han om å få treffe hans far, og dagen etter kom Arild og sa at Henningsen kunne ta turen til Nørholm. Hamsun bukket for ham og sa: «» (Henningsen spedde på inntektene som predikant med trekkspill og salg av bøker han fraktet på bagasjebrettet på sykkelen sin.) Henningsen fortalte at han kom fra Nordland, og Hamsun lo: «» De besøkte Hamsuns skrivestue, og Henningsen fortalte at han hadde reist sørover for å dra til sjøs, men ble i stedet omvendt av den svenske predikanten Frank Mengs på Majorstua, for den gang gikk alle sporvognene dit - da skoggerlo Hamsun. Henningsen førte så samtalen i åndelig retning, og spurte til sist om han fikk «bøye kne». Hamsun tenkte seg om og kom til at «det kunne vel ikke gjøre noe», men skvatt da Henningsen la hånden på beinet hans. Henningsen gikk ned på kne og ba «for ham og folket og for at gudsfrykten skulle vokse i oss alle». Da han ba Fadervår, foldet også Hamsun hendene. - I 1949 ble Henningsen baptistpastor i Lillesand.