Fra 1650-årene pågikk det en forandring av de europeiske statenes orlogsflåter. Tidligere hadde sjøstridstaktikken gått ut på at skip sloss mot hverandre individuelt eller i mindre grupper i det som kalles melée-taktikk eller nærkamp. I den første krigen mellom England og De forente Nederlandene på 1650-årene begynte man å utvikle den såkalte linjetaktikken, der flåtestyrkene kjempet i en rett linje, baug mot akter. Skipet til den øverstkommanderende lå i midten for bedre å kunne kontrollere styrkene. Tidligere hadde utfallet i sjøkriger blitt avgjort ved å erobre motstanderens skip ved entring. I den andre halvdelen av 1600-tallet ble det lagt større vekt på overlegen ildkraft for å senke fiendtlige fartøyer eller tvinge dem ut av strid. Øverstkommanderendes oppdrag i sjøstrid var dermed å holde sammen sin egen linje, samtidig som han forsøkte å splitte motstanderens linje. På den måten kunne han konsentrere sine styrker mot deler av fiendens flåtestyrke. Denne taktikken ble utviklet og forfinet i første halvdel av 1700-tallet og ble totalt dominerende i maritim krigføring fram til første verdenskrig.