Imidlertid ville ikke bytinget dømme Vinhofvers til døden, da det hevdet å mangle hjemmel for å foreta seg noe slikt. Saken ble overført rådstueretten som dømte Dina Vinhofvers til døden for ryktespredning 12. juni 1651, og anførte som skjerpende omstendighet at hun hadde fremsatt sine falske anklager i kongens egen gård. Rettsaken fikk karakter av en teaterforestilling for åpent teppe, da den ble ført foran rådhuset på Gammeltorv. Både Ulfeldts og kongens representanter var til stede og sørget for rettsreferater. Vinhofvers tilstod at hun aldri hadde ligget i Ulfeldts seng, og det viste seg at det ikke en gang stod noen seng i det rommet der Ulfeldt og Leonora Christina angivelig hadde røpet sine drapsplaner mot kongen. Rettertinget stadfestet dødsdommen, men så bort fra forslag om også hogge hånden av Vinhofvers eller rive tungen hennes ut. Corfitz Ulfeldt fortsatte like fullt å insistere på at hun skulle underkastes «pinlig forhør», dvs. tortur, for å avsløre bakmennene. Han trodde ikke hun hadde funnet på dette av seg selv. 5. juli 1651 ble hun torturert i Blåtårn i nærvær av kongens og Ulfeldts folk, men mer kom ikke frem av dette, og Ulfeldt klaget senere over den lemfeldige torturen folkene nøyde seg med. Men Vinhofvers hadde viklet seg inn i så mange selvmotsigelser at hun innrømmet det ikke fantes hold i anklagene mot Ulfeldt. I stedet hevdet hun at at det var Jørgen Walter som fant på dem. Hun ble halshogd på plassen ved Københavns slott 11. juli 1651.