Gater i byene fikk brolegning av stein allerede fra 1500-årene, først av naturlig morene- eller strandstein, fra ca. 1800 av huggen stein. Siden brolegning var kostbar, ble makadamisering en utvei til billigere faste gatedekker. Byer som vokste raskt hadde sjelden råd til å brolegge gatene utenfor sentrale strøk. Nye bydeler i den raskt voksende byen Christiania måtte lenge nøye seg med makadamiserte gater, som var sølete om vinteren og støvete om sommeren, og som krevde stadig vedlikehold. Veivesenet ekperimenterte med nødløsninger som , men fant til slutt løsningen som ga holdbare dekker på innfartsveier og gater utenfor sentrum. «Smaastensbrolegning» av brostein som målte 10x10x10 cm lagt i buemønster kom i bruk fra 1910. Metoden var utviklet i Tyskland og ble derfor kalt «Kleinpflaster». Dette gatedekket kostet bare 1/3 av tradisjonell brolegning og var ikke vesentlig dyrere enn makademisering, særlig når vedlikeholdkostnader ble tatt med i regnestykket. En av mange fordeler ved småsteinsbrolegning var at gammel makadamisering kunne brukes som fundament etter høvling og avretting.