Først i 1921 gjenopptok han sin dikteriske produksjon og fullførte i løpet av få måneder (1912-1922). Innenfor samme periode og i løpet av ganske få uker frembragte Rilke enda et betydelig lyrisk verk, (1922). De to verkene kretser omkring dikterens kall som en overvinnelse av splittelsen mellom individ og verden; gjennom den dikteriske tolkning av tingenes vesen forvandles de ytre fenomener til indre eksistens, og den tapte sammenheng gjenetableres. De senere års metapoetiske og filosofiske overveielser henter inspirasjon i den sene tyske romantikks ideer om poesiens mulige gjenskapelse av en tapt enhet med verden og fører den over i en moderne tankegang ved å fokusere på enheten som noe internalisert menneskelig fremfor en egentlig panteistisk forbindelse.