Jan Inge Sørbø sammenligner med Thomas Manns og Alexander Kiellands romaner, som også handler om borgerskapets forfall og er «kollektive romaner» med et stort persongalleri. Han kaller det den mest «historisk korrekte romanen til Fangen». Hovedpersonen Henrik Holter er en «spennande og fint teikna figur», men den minst historiske i romanen, ettersom hans kristendomssyn stemmer mer med Fangens eget på 1930-tallet enn med forholdene på 1890-tallet. Det store persongalleriet fører til at romanen blir en «polyfon» (flerstemmig) roman. Fangen lar personene i boken rettferdiggjøre sitt syn, personer som hver på sin måte representerer en historisk bevegelse som kan ha hatt gode grunner. Slik oppstår det en dialektikk mellom de ulike synspunktene. Samtidig mener Sørbø at et hovedmotiv i boken er forholdet mellom det tidsbestemte og det evige. «Her flyt polyfonien saman med et dialektisk syn på historia, samstundes som den viktigaste dialektikken oppstår mellom dei tidsbundne figurane og det tidlause Gudsriket».