Det fantes ingen lokale ressurser. Alt Port Said trengte måtte bli importert: tømmer, stein, forsyninger, maskinvare, utstyr, boligbygging, matvarer og selv vann. Enorme vannkontainere ble reist for å skaffe ferskvann fram til en ferskvannskanal kunne bli bygget. En av de mest påtrengende problemene var mangelen på stein. De første husene ble ofte importert i form av byggesett og av tømmer. En nyutviklet teknikk var å konstruere moloer av en blandingbetong, «Beton Coignet», som hadde navn etter dens oppfinner, Francois Coignet. Blokker av betong ble senket i havet som fundament for moloer. Like innovativt var bruken av den samme betongen for å bygge fyrtårnet ved Port Said, den eneste av de første bygningene som fortsatt står i byen. I 1859 bodde de første 150 arbeiderne i telt rundt en skur av tømmer. Året etter hadde antallet arbeidere økt til rundt 2000, og av dem var den europeiske kontingenten huset bungalower av trevarer importert fra nordlige Europa. Ved 1969, da Suezkanalen ble åpnet, hadde den faste befolkningen økt til rundt 10 000. Det europeiske distriktet, gruppert langs sjøsiden, var adskilt fra det arabiske distriktet Gemalia, som lå 400 meter mot vest, ved en bred stripe sandstrand hvor en tunge av Manzalasjøen med brakkvann strakte seg mot havet. Denne innsjøen tørket snart ut og ble erstattet av bygninger, og over tid var det ikke lenger noe skille mellom de europeiske og arabiske kvarterene.