Attila kom tilbake i 452 for å legge press på sitt krav på å ekte Honoria. Aëtius greide ikke å forhindre at Attilas hær marsjerte gjennom De juliske Alper. Isteden valgte han å befeste Aquileia mot direkte angrep fra Attila. Hunerkongen invaderte og herjet Italia, plyndret tallrike byer og raserte Aquileia fullstendig, og etterlot bevisst ingenting igjen. Valentinian III flyktet fra hoffet i Ravenna og til Roma. Aëtius forble på post, men han manglet en sterk nok hær til at han tok sjansen på å gå i direkte konfrontasjon, og isteden posisjonerte han hæren ved Bononia for å blokkere veiene gjennom Appenninene til Ravenna og Roma. Edward Gibbon mente at Aëtius aldri viste sin storhet mer klart i håndtere Attilas framgang ved å trakassere og sinke fienden med kun en underlegen styrke. Attila slo til sist ro ved elven Po og møtte der ambassadører som omfattet prefekt Trygetius, tidligere konsul Gennadius Avienus, og pave Leo I. Etter å ha møtt disse, beordret Attila hæren sin tilbake til tross for at han ikke hadde fått Honoria eller de områdene han traktet etter. Historikere i antikken og middelalderen har tendert til å henvise til pavens overnaturlige kraft for å ha fått Attila til å snu, men et antall praktiske faktorer er nok mer sannsynlig for å overtale Attila til å rekke seg tilbake: hans hær klarte ikke å skaffe seg nok mat, forsyninger og fôr, og var utsatt for sykdommer, samtidig drev Aëtius aktiv med å plage hunerne med geriljakrig, og til sist hadde endelig den østromerske keiser Markian sendt tropper nord for Donau for å angripe hunernes hjemland og deres vasaller.