Et sammenfall av ulike faktorer gjorde opprøret uunngåelig tidlig i 1863. Den polske adelen og urbane borgerlige kretser lengtet etter den semi-selvstendige statusen de hadde hatt under Kongress-Polen før det forrige opprøret, novemberoppstanden, en generasjon tidligere i 1830, og ungdommen ble oppmuntret av suksessen med den italienske uavhengighetsbevegelsen og ønsket innstendig det samme resultatet. Russland hadde blitt svekket av Krimkrigen og hadde innført en mer liberal holdning i sin interne politikk som oppmuntret Polens underjordiske nasjonale regjering til å planlegge en organisert streik mot deres russiske okkupanter tidligst våren 1863. De hadde ikke regnet med Aleksander Wielopolski, den pro-russiske erkekonservative sjefen for siviladministrasjonen i den russiske delingen. I et forsøk på å avspore den polske nasjonale bevegelsen, framskyndet han til januar verneplikten av unge polske aktivister til den keiserlige russiske hæren for 20-årlig tjeneste. Den avgjørelsen var det som utløste januaropprøret i 1863, noe som var det motsatte av Wielopolski ønsket å oppnå.