Professorene Einar Øverbye og Steinar Stjernø identifiserer fire faser i utviklingen av arbeidslinja. I den første fasen hadde arbeidet en kulturell verdi. I den kristne kulturen i middelalderen ble ikke arbeid bare sett på som en forbannelse, men også en plikt. Martin Luther mente blant annet at man tjente Gud ved å vie seg til et yrke. I andre fase ble forholdet mellom sosiale ytelser og arbeidsmoral sentral. ble slått fast i den engelske fattigloven av 1834, fattighjelpen skulle være mindre attraktiv enn lavere klassers arbeid. Prinsippet er ifølge samfunnsforsker Knut Halvorsen en indirekte arbeidsplikt som bygger på et liberalistisk sosialpolitisk prinsipp om kontraktsinngåelse, at den som vil ha stønad må yte noe til gjengjeld. Den tredje fasen ble innledet i Norge med Arbeiderpartiets økonomiske politikk på 1930-tallet. Johan Nygaardsvold overtok som statsminister i Norge i 1935. Regjeringen hans satte i gang en mer aktiv sosialpolitikk, og nedsatte en ny sosiallovkomité. I stedet for samhold i kamp mot en felles fiende, skulle det utvikles «en samfunnssolidaritet som ligger i at de sterke hjelper de svake». Man ønsket da å øke produksjonen og dermed evnen til å forsørge de svake i samfunnet gjennom en «positiv arbeidslinje».