Under hans penn forvandlet den litterære kritikken fra en filosofisk til en psykologisk, og til og med fysiologisk. Det er også karakteristisk at jo eldre han ble, desto mer ble han dratt bort fra skjønnlitteraturen som var utgangspunktet, men fordypet seg i reiseskildringer, memoarer og brev og like gjerne skildre vitenskapsmenn og generaler som romanforfattere. Hans studerte utelukkende sjelene, han var historiker, biograf og psykolog. Det er ikke minst på dette grunnlaget av psykologiske monografier som Taine siden bygget sin miljøteori og Ferdinand Brunetière sin litterære evolusjonsteori. På den annen side var hans kritiske tilnærmingsmetode, at for å forstå kunstneren og hans verk, måtte man frøst forstå kunstnerens liv, ikke uten motstand. Marcel Proust var blant de som argumenterte imot i en rekke essayer, («Imot Sainte-Beuve»).