Den raske nordvietnamesiske framrykkingen gjorde at de sørvietnamesiske myndighetene prøvde i desperasjon å omgruppere sine styrker ved å konsentrere det området de måtte forsvare og samle sine styrker der. Dette medførte imidlertid at sivilbefolkningen flyktet fra de områdene de trakk seg tilbake fra, og denne flyktningstrømmen fylte opp veiene, noe som gjorde de nødvendige raske styrkeforflytningene i praksis umulig. Situasjonen ble ytterligere forverre av forvirrende ordrer, mangel på kommandosystemer og tilbakerapportering, og en godt ledet fiende som etter at Ban Me Thuot falt 18. mars, kunne ødelegge det meste av den sørvietnamesiske hæren i det sentrale høylandet.