Nå måtte døde og sårede samles opp. På norsk side var ni falt. Ved kirkene i Volda og Ørsta er det reist bautastein med navn på dem som falt eller døde av «vondeliding» som der står. De største tapene kom ikke under slaget, men utpå senhøsten 1808 og ettervinteren 1809 da kulde og sult meldte seg. Etter noen måneder i felten var klærne slitt i filler. Undertøy fantes ikke; nakne huden syntes mellom fillene. Skoene ble surret fast med rep eller vier. Så kom frostskadene. Soldatene var ankommet i godt hold; nå var 100 syke av 187. Mange av disse unge mennene bukket under. Grensevakten i streng kulde var hardt; soldatene hadde ikke annet ly enn et skjul de fikk satt opp mot en fjellhammer. De var iblant så stivfrosne at de knapt kunne røre seg, og måtte ta bajonetten til hjelp for å løsne støvlene fra føttene.