Han ble skattet for sin kritiske distans og den upartiskhet som han viste vi sine vurderinger; han skydde seg ikke for å påke på svakheter og feil hos ansette skribenter, også slike som tilhørte jesuittordenen. Han oppviste også saklignet og balanse i vurderinger av publikasjoner fra folk som han var grunnleggende uenig med; likevel kunne han peke på deres verk på en måte de positivt kunne gjenkjenne seg selv i. Slik kunne han bekjempe tesene for sin jesuittiske medbror pater Jean Hardouin, log på den annen side rose Voltaires tragedie (1797) som et mesterverk i antikkels sjanger.