Den første store utfordringen for den nye keiseren var den bysantinske-bulgarske krig 913-927 som hadde blusset opp under regenten Zoë. Romanos’ inntreden i keiserfamilien hadde forpurret den bulgarske tsar Simeon I av Bulgaria sine planer om en ekteskapelig allianse med Konstantin VII. Romanos var fast bestemt på ikke å anerkjenne Simeon, vel vitende om at dette allerede hadde felt to regjeringer. De første fire årene av Romanos’ regjeringstid ble derfor preget av krig mot Bulgaria. Selv om Simeon generelt hadde et militært overtak var han ikke i stand til å innta Konstantinopels uovervinnelige forsvarsanlegg. I 924, under nok en bulgarsk beleiring av Konstantinopel, lyktes det Romanos å komme i forhandlinger med Simeon. De to herskerne møttes personlig og Romanos spilte på de felles tradisjonene og deres ortodokse kristne brorskap. i virkeligheten var det en stilltiende anerkjennelse av Simeon fra Romanos’ side som kunne få Simeon til å trekke seg tilbake og heve beleiringen. Krigen pågikk enda noen år på grunn av uenighet om tituleringer – Simeon insisterte på å kalle seg tsar (caesar) over «romerne» - men fredstanken var nå blitt etablert mellom partene.