De første virkelig store utbyggingene for å forsyne byer og industri ble foretatt på Østlandet utover i mellomkrigstiden. I motsetning til de kraftverkene som ble bygget ellers i landet var dette kraftverk som var koblet sammen med lange kraftlinjer med høy spenning og transformatorer for forskjellige spenningsnivåer. En egen organisasjon for dette samarbeidet ble opprette kalt Foreningen Samkjøringen. En rekke store kraftstasjoner som Nore I, Nore II, Solbergfoss, Kykkelsrud, Rånåsfoss og Mår ble tilknyttet og gikk i samkjøring. Koordineringen av kraftnettet skjedde på driftsentralen på Smestad i Oslo. Selv fjerne kraftstasjoner i Gudbrandsdalen som Eidefoss og Tessa var tilknyttet. Med dette konseptet for kraftsystemet kunne en oppnå fordeler som redundans, altså at om én komponent, som en kraftlinje, en generator eller en transformator, falt ut hadde en fortsatt forsyning fra andre deler av nettet. Det var også gunstig for å få fordeling av ujevnt forbruk, samt å få produksjonen fordelt over mange kraftverk. For eksempel i en situasjon der vanntilsiget har vært dårlig et sted slik at magasinene er nedtappet, kan energi overføres fra kraftverk der nedbøren har vært større og magasinene har blitt velfylte.