Da han fikk nyheten om Tysklands kapitulasjon 8. mai 1945 var Tuft i russiskkontrollert område. Men han, som mange medsoldater, mente amerikanerne ville behandle de bedre, og anstrengte seg for å overgi seg til dem isteden. Etter først å ha blitt jaget tilbake av amerikanerne, visstnok etter avtale med Sovjet, lyktes de med å snike seg over demarkasjonslinjen nattestid og kom etter en lang marsj til slutt i en amerikansk fangeleir der han satt i 15 måneder. Toft skrev i sine notater om røffe forhold der mange døde. Spesielt den første tiden skrev han om svært lite mat, elendige boforhold, om amerikanerne som først ikke ville gi de krigsfangebehandling etter Geneve-konvensjonen, men bare ga de beskjed om at de var kriminelle som det ikke var deres ansvar å fø, og om overlevende fangegjenger, mange polske, fra Mauthausen-Gusen konsentrasjonsleir som i hevnaksjoner angrep tyske krigsfanger som tidvis var dårlig passet på av amerikanerne så de i flere tilfeller måtte forsvarte seg brutalt og dødelig med stokker. Anslag over hvor mange krigsfanger som døde i amerikansk fangenskap varierer stort, fra 40 000 til langt høyere. Han beskrev også enkelte hyggeligere episoder som at han fikk pratet norsk med norsk-amerikanske soldater og at han etter kun tre dagers opplæring fikk jobb som rørlegger og dermed også bedre mat.