Etter å ha beseiret ghibellinerne, delte guelferne seg i to fraksjoner: «de hvite guelfere» (), som Dante tilhørte, og ledet av Vieri dei Cerchi, — og «de svarte guelfere» (), ledet av Corso Donati. De hvite styrte svakt og vaklende uten en sterk og hensynsløs leder som Donati. Selv om skillet først og fremst fulgte familielinjer, ble striden ideologisk etter hvert, basert på motstående oppfatninger av synet på pavens rolle i Firenzes affærer, hvor de svarte støttet paven og de hvite ønsket å frigjøre seg fra Roma. De hvite tok makten først og forviste de svarte. Som reaksjon planla pave Bonifatius VIII å okkupere Firenze militært. I 1301 ble Karl av Valois, bror av kong Filip IV av Frankrike, forventet til byen ettersom paven hadde utnevnt ham til fredsmegler for hele Toscana. Men byens myndigheter hadde behandlet pavens sendebud svært dårlig noen tidligere da de aktet å frigjøre seg fra pavens innflytelse. Det er antatt at Karl av Valois hadde mottatt egne instruksjoner under bordet, og rådet sendte en delegasjon til Roma for å klargjøre pavens intensjoner. Dante var en av delegatene.