Tolkninger av opprøret har endret seg i årenes løp. Historikere på 1600-tallet, som John Smyth, etablerte tanken at opprøret hadde markert slutten på ufritt arbeid og leilendingsvesenet i England. Historikere på 1800-tallet, som William Stubbs og Thorold Rogers, forsterket denne konklusjonen, Stubbs beskrev det som «en av de mest illevarslende hendelser i hele vårhistorie.» På 1900-tallet ble denne tolkningen i økende grad utfordret av historikere som May McKisack, Michael Postan og Richard Dobson, som reviderte den innvirkning og innflytelse som opprøret hadde på de senere politiske og økonomiske hendelser i England. På midten av 1900-tallet var marxistiske historikere interessert i, og var generelt sympatisk innstilt til, opprørets årsak, en tendens som kulminerte i Rodney Hiltons redegjørelser fra 1973 av opprøret, plassert i en kontekst av bredere bondeopprør i Europa i perioden. Bondeopprøret fikk mer akademisk oppmerksomhet enn noe annet opprør i middelalderen, og denne forskningen har vært tverrfaglig, og involvert historikere, litteraturforskere og internasjonalt samarbeid.