Etter Saint-Simons død stod en rekke av hans begeistrede elever rede til å fortsette hans verk. Moralsk forfektet han en positiv og utilitaristisk humanisme, som betoner det jordiskes verd uten å fornekte den religiøse følelses rett til å utfolde seg fritt. Han ville at de enkelte individer skal være gjennomsyret av nestekjærlighet, og at en for teologiens dogmer renset religion, den av ham forkynte «nye kristendom», skulle være den styrende makt i samfunnet. Arbeidet er en hellig plikt for alle, og folkeskolens undervisning burde være anlagt på å dyktiggjøre for livets praktiske gjerning. Saint-Simons ærgjerrighet var å samle all viten for så av dette å oppbygge sitt system som grunnlag for et nytt samfunn. Han ble aldri ferdig, nådde kun til et utkast, som han med journalistens hastende jag strødde ut i en spredt produksjon, full av geniale glimt, av fruktbare kimer, som slo rot og gav grøde århundret igjennom.