I motsetning til populære myter var der lite motstand mot disse kravene fra koloniguvernører eller kolonikontoret i London, men der var noe fra okkupantene. New South Wales hadde allerede hatt en delvis valgt lovgivende forsamling siden 1825. Eureka Stockade, en bevæpnet protest fra gullgraverne i Victoria, og debatten som fulgte, fungerte som en betydelig katalysator for demokratiske reformer. New South Wales, Victoria, Sør-Australia og Tasmania (som Van Diemens land nå het) fikk selvstendige styresmakter med tokammersparlament hvor det ene huset var fullstendig valgt. Overhuset (lovgivende råd) forble dominert av regjeringsutnevnte og okkupantenes representanter som var bekymret for at de radikale demokratene kunne forsøke å ta deres enorme sauegårder. Frykten deres var delvis rettmessig, siden i 1860-årene, og særlig i 1861, begynte den sakte oppbrytningen av okkupantskapet i Australias mer befolkede områder.