På norsk finner vi C kun i lånord og navn, og selv i lånord blir den ofte erstattet med s eller k. Bokstaven stammer fra latin, og opprinnelig ble C alltid uttalt som «k», som i Cicero og Cæsar (/kaisar/, opprinnelsen til ordet keiser). Den moderne bokstaven uttales [s] foran , , og , og foran , og . Fransk og portugisisk bruker cedille for å markere at uttales [s] når den står foran enten , og : Dette er ofte i forbindelse med grammatiske endelser der disse vokalene inngår, mens roten slutter på en som vanligvis uttales [s] – en uttale som skal beholdes i den videre bøyningen.