Košice-programmet tok sikte på å legge nøkkelbedrifter, bankene og kraftproduksjonen under statlig kontroll, mens dekretene på dette området gikk lenger. Etter press særlig fra fagforeninger ble alle banker, forsikringsselskaper, kull- og gruveselskaper, jern- og stålverk, elektrisitets- og gassverk, sementfabrikker, all kjemisk industri, våpenfabrikker, og de fleste store nærings- og drikkevarebedrifter nasjonalisert ved dekret 24. oktober 1945. Nasjonaliseringen reflekterte også den sosialistiske holdningen i koalisjonen som styrte landet og Beneš selv mente at nasjonalisering var nødvendig i landets utvikling etter krigen. Beneš så for seg en mer gradvis nasjonalisering, men aksepterte den raske nasjonaliseringen motvillig i likhet med de nasjonale sosialistene og populistene. Sosialdemokratene og kommunistene ville gå raskt og bredt til verks. Nasjonaliseringen var også et resultat av at mange bedriftseiere var fordrevet fra landet og at kollaboratører fikk sin eiendom konfiskert. I antall ansatte omfattet nasjonaliseringen 60 % av industrien i landet som med dette ble trukket i sosialistisk retning.