I 1959 ble det innført en opprykksordning til førsteamanuensis. I opprykksreglementet het det at hovedvekten skulle ligge på vitenskapelige publikasjoner, at disse samlet skulle anses likeverdige med en norsk doktorgrad og at arbeidene skulle bedømmes av en kommisjon med tre medlemmer. Opprykk var imidlertid avhengig av ledige «hjemler» og var dermed ikke automatisk. Amanuensis- og lektorstillingene ble i etterkrigstiden omtalt som de faste vitenskapelige grunnstillingene ved universitetene, og stillinger som ikke var professorater/dosenturer ble normalt lyst ut på amanuensis-/lektornivå, mens førsteamanuensis primært var en opprykksstilling for enkelte i amanuensisgruppen.