I 1745 fikk han tittelen konsistorialassessor, det vil si medlem av misjonskonsistoriet. I 1748 meldte han sin interesse for bispesetet i Trondheim, som da var blitt ledig. Den selvstendige makt han hadde samlet seg gjennom misjonskollegiet – og posisjonen som assessor – gjorde vel at han syntes en slik forfremmelse hadde vært passende. Han ble ikke utnevnt til embetet, men i 1754 betalte han 8 000 riksdaler til kongen for retten til en bispetittel. Hverken før eller etter reformasjonen har utnevnelse av titulærbiskoper vært uvanlig – i Norden er nok dikteren, presten, historikeren, skole- og kirkefornyeren N. F. S. Grundtvig det mest kjente eksempel på en titulærbiskop, utnevnt et århundre senere av kongen. Det kan muligens innvendes at sistnevnte dikter fortjente en slik heder bedre – og at han heller ikke betalte en stor formue for å bli utnevnt.