I 1987 bestod Jethro Tull av Ian Anderson, Martin Barre og Dave Pegg. De ga ut albumet hvor musikkstilen igjen var forandret, denne gang til mer rock. På enkelte spor kan de minne om Dire Straitts, mye på grunn av Martin Barres gitar som tydelig var inspirert av Mark Knopflers men også fordi det virket som om Anderson ikke lenger hadde det vokalområdet han var kjent for og foretrakk å bruke de lavere registrene. Anderson stod i tillegg til vokal for fløyte, akustisk gitar, elektrisk gitar, perkusjon, keyboards, synklaver (synthesizere), og trommeprogrammering på 3 spor på albumet. Gerry Conway spilte trommer og perkusjon på 4 spor og Doane Perry på to spor. Sporene var lange, «Budapest» på over 10 minutter, så albumet besto av kun 9 spor. ble meget godt mottatt av både kritikere og publikum og er et av Tull sine klassiske album. På den etterfølgende turneen ble keyboardisten Don Airey (fra Rainbow, Ozzy Osbourne, Michael Schenker Group, Gary Moore, Colosseum II) med i bandet. miniatyr|Jethro Tull Bandet vant 1989 Grammy Award for Best Hard Rock/Metal Performance Vocal or Instrumental. Prisen var kontroversiell ettersom mange ikke vurderte Jethro Tull som hardrock, og heller ikke som heavy metal band. Plateselskapet deres, Chrysalis, understrekte at "fløyten er et metallinstrument", og Ian Anderson spøkte med at "de noen ganger spilte mandolin veldig høyt". De hadde slått favoritten Metallica og deres album , og da Metallica endelig vant Grammy i denne kategorien i 1992, spøkte Metallica-trommeslager Lars Ulrich med at "Det første vi skal gjøre er å takke Jethro Tull for at de ikke ga ut noe album i år".