Den tidligste skriftlige og daterte referanse til begrepet moder jord opptrer i mykensk greske (omskrevet som ). Personifiseringen av det kreative og fruktbare ved naturen som en kvinnelig guddom, har som sådan dype røtter. I antikkens Hellas «oppfant» de førsokratiske filosofene naturen da de abstraherte hele fenomenet verden til entallsbegrepet fysikken. Denne tankegangen arvet Aristoteles. Senere kristne middelaldertenkere ønsket ikke å se naturen som inklusivt av alt, men mente at hun hadde blitt skapt av Gud. Moder jords plass var bokstavelig talt på jorden, nedenfor de uforanderlige himler og nedenfor månen. Mens naturen lå et sted i midten, lå englene over og djevlene under. For den kristne middelaldertankegangen var hun kun en personifisering, en abstraksjon – ikke en gudinne.