Etableringen av slekten Bruce krav på den skotske kronen kom i 1219 da Robert Bruce, 4. lord av Annandale giftet seg med Isobel av Huntingdon, datter av David av Skottland, jarl av Huntingdon (ca. 1144 – 1219), sønnesønn til kong David I og niese av kong Vilhelm I av Skottland. Denne ekteskapsunionen brakte både stor rikdom, med tillegg av landområder i både England og Skottland. Deres sønn, Robert Bruce, 5. lord av Annandale, kjent som «konkurrenten» var tidvis tanist (tronfølger) av den skotske kronen. Da Aleksander III av Skottland døde uten mannlige arvinger den 19. mars 1286, krevde både Bruce og Johan Balliol arverett til tronen. Hans svært unge datterdatter i Norge, resultatet av det politiske ekteskapet mellom kong Eirik Magnusson og hans datter Maragret som hadde dødd i barsel. Dette barnet, Margrete, kalt for «Jomfruen av Norge», var den siste direkte i blodsbånd. Men hun døde i 1290 på overfarten over Nordsjøen til Skottland for å kreve den skotske tronen. I frykt for en skotsk innbyrdeskrig mellom de to familiene Bruce og Balliol, og deres respektive tilhengere, ba Skottlands voktere (de utvalgte menn som styrte Skottland i fraværet av en konge) kongerikets sørlige nabo, kong Edvard I av England, om å megle mellom de ulike fordringshavere til den skotske tronen. Edvard I så på dette som sin mulighet som han lenge hadde ventet på, at han var den som bestemte i Skottland, ved å velge den konge som var underlagt ham selv og Englands interesser. Han hadde allerede erobret Wales, med Skottland var han enehersker over De britiske øyer. I 1292 valgte han Johan Balliol framfor Bruce som deretter sverget lydighet til den engelske monarken, i praksis aksepterte han å være skotsk klientkonge av det engelske kongerike. Det var dog ikke lenge før Balliol gjorde opprør mot Edvard, noe som førte til hans nederlag og tvunget til å abdisere etter slaget ved Dunbar i 1296.