I tillegg til malerne var det et godt organisert salgsapparat sysselsatt for å distribuere maleriene over hele landet, der selgerne gjerne gikk fra dør til dør i distriktene for å tilby malerier til priser som matchet arbeiderklassens betalingsevne. I løpet av noen tiår fant hundretusenvis av malerier veien til norske stuevegger. Det verserte rykter om at malerne tjente seg rike på virksomheten, men i virkeligheten var dette ikke noe mer enn en kjærkommen ekstrainntekt som supplement til et karrig jordbruk for å kunne brødfø store barneflokker. De fleste var i nær slekt med hverandre, og familienavn som Hølleland, Hosøy og Johnsen gikk igjen.