Sin beste epoke opplevde jernverket under overberghauptmann Heinrich von Schlanbusch (1688–1705) som fikk Eidsvold Jernværk i gave av kong Christian V, og sønnen Theodor Georg (1705–1750). Denne etterlot verket til sin brorsønn Frederik Legaard von Schlanbusch, som ble den siste av slekten som drev det. Han var høyt aktet av de ansatte, og i sitt testamente overførte han bruk og plasser til deres beboere. Da verkets nye eier Carsten Anker skulle overta, ble han dermed møtt med rettssaker fra verkets ansatte, som gjorde krav på de testamentariske gavene. Til Carsten Ankers overraskelse gav retten de ansatte medhold. Sogneprest Legangers sympati er på Ankers side, og han skildrer hvordan drukkenskap og krangel florerte. Ifølge presten fikk Schlanbuschs behandling av sine ansatte dem til å føle seg hevet over sin stand. Moralen hadde riktignok vært god mens Schlanbusch levde, men etter hans død «udbrød Lasterne strømmevis». At de også vant rettssaken, «ophævede al den Harmonie og Kjærlighed, der bør være mellem Herre og Tjenere».