Motkreftene til denne horisontale maktfordeling har etter 1949 vist seg i flere former. For det første uttrykkes det gjennom det syn at en effektiv styring av landet «blokkeres» av delstatenes vedtak i Forbundsrådet. Forbundsrådets medlemmer tenker riktignok ikke alltid som et kollektiv, men splittes av partitilhørighet og noen ganger politikernes personlige ambisjoner. For det andre har Tysklands ønske om europeisk integrering svekket delstatenes betydning i politikken. En reform i 2006 har imidlertid sikret at dersom EUs ministerråd behandler saker som gjelder skole, kultur eller kringkasting, skal Tyskland være representert av en person oppnevnt av Forbundsrådet, ikke regjeringen. For det tredje har befolkningens krav til likeverdige levekår i alle deler av landet gitt mindre spillerom for ulike løsninger fra delstat til delstat.