Senere ble betydningen av begrepet utvidet av den romerske praksisen å gi subsidier til hele barbariske stammer — noe som omfattet frankere, vandaler, alanere, og best kjent vestgotere — i bytte for å forsyne soldater til å kjempe i de romerske hærene. Den senere vestgotiske kongen Alarik I begynte sin karriere med å lede en gruppe av vestgotiske . I begynnelse var de romerske subsidier penger eller mat, men etter hvert som skatteinntektene sank på 300- og 400-tallet ble innkvartert hos lokale landeiere, noe som ble identisk med tillatelse til å bosette seg på romersk område. Store lokale landeiere som bodde i de fjerne grenseprovinsene (, grenseland) i omfattende, i stor grad selvforsynte villaer, fikk deres lojalitet, som allerede var i konflikt ved andre utviklinger, til den sentrale autoriteten ytterligere komprimert. Deretter, da lojaliteten vaklet og ble mer lokal, begynte Romerriket å eroderes inn i mindre områder og tettere personlig troskap og plikter.