Både på scenen og i studio hadde Stinson en tendens til å få innfall som like ofte var idiotiske som geniale. På grunn av dette, ble Stinson snart den komiske motparten til Westerbergs stadig mer oppriktige følelse for pop. De kreative spenningene mellom de to var en av grunnene til at The Replacements' første fire fulle albumene – spesielt det tredje og fjerde – av mange regnes som deres beste arbeider.