I middelalderen var det akseptert at fattigfolk i Norge kunne opprettholde livet ved tigging i byene eller ved å streife om på landsbygda. Arbeidsføre tiggere var likevel ikke godtatt på linje med andre. «Tiggerplagen» blant foreldreløse og fattige barn i norske byer kunne på 1600- og 1700-tallet dempes ved at tiggergang ble regulert og organisert av barnehjem som dermed skaffet seg inntekter. Etter hvert som det offentlige fattigvesenet omfattet flere grupper på 1700- og 1800-tallet, ble adgangen til lovlig tigging gradvis begrenset. Ifølge løsgjengerloven av 31. mai 1900 ble tigging på offentlig sted forbudt i Norge. Loven trådte i kraft fra 1. august 1907.