Tross høyere kapasitet gjelder lignende lovmessigheter for kollektivtransport som for biltrafikk: Kapasiteten begrenses av krav til sikkerhet, hastighet og komfort – samt behov for å stoppe og dessuten plass til stasjoner og holdeplasser. På en jernbane- eller tunnelbanelinje kan en øke kapasiteten ved å endre signalsystemet ved å redusere avstanden mellom blokkpostene, men ikke mer enn at neste tog klarer å stoppe i tide hvis et tog f.eks. sporer av. En tunnelbanelinje, hvor hastigheten er lav og alle tog stopper på de samme stasjonene, kan avvikle minst 30 tog pr. time og retning. Likeså kjøres opptil 24 tog pr. time og retning i Oslotunnelen, hvor alle tog holder lav fart (maks 70 km/t) og stopper ett sted underveis (ved Nationaltheatret), som dessuten er utvidet til fire spor. Crossrail-strekningen Paddington–Whitechapel i London skal fra starten betjenes med 24 tog pr. time og retning i rushtidene, men får kapasitet til 32. Kapasiteten er lavere for en høyhastighetsbane, som også tar noe mer plass fordi avstanden mellom sporene må økes. Kapasiteten reduseres også for en jernbane med blandet trafikk av langsomme og raskere tog. NSBs rutetabeller for 2012 oppgav at 11 tog pr. time og retning er det meste på Østfoldbanen mellom Kolbotn og Oslo, og selv da blir de raskere togene ofte forsinket fordi de blir liggende bak lokaltogene.