Biskop Jacques Gaillot engasjerte seg offentlig for forskjellige personer og tematikker: I 1983 støttet han i Évreux i retten en ung mann som hadde nektet militærtjeneste av samvittighetsgrunner. På de franske biskopenes årlige bispekonferanse i oktober 1983, var Gaillot én av to biskoper som stemte mot en tekst som handlet om atomvåpen og avskrekking. I 1985 sympatiserte han mot det palestinske opprør i områder okkupert av Israel, og møtte den palestinske leder Yassir Arafat i Tunis. Han deltok på et ekstraordinært møte i FN om temaet avrustning. I juli 1987 besøkte han en ung antiapartheidaktivist fra Évreux som var blitt dømt der til fire års fengsel. I november 1988 gikk han på den franske bispekonferanses møte i Lourdes inn for prestevielse av gifte menn. I 1988 velsignet han også et homofilt partnerskap i en «velkomstgudstjeneste», etter ønske fra et homofilt par som var i terminalfasen av AIDS. I 1989 vedtok den franske bispekonferansen å gi refs til Gaillot etter at han hadde latt seg intervjue av publikasjonen , som var kjent for sitt eksplisitte seksuelle innhold. Han gav også intervjuer til ledende -magasiner, og kritiserte sine kolleger i bispekollegiet for ikke å besitte den innsikt som trengtes for å kunne vurdere homofiles og lesbiskes situasjon. Gaillot tilbød seg å tre tilbake, men Vatikanet svarte ikke. Henimot slutten av 1989 undertegnet han som en forsonende gest et løfte om «lydighet og «beredvillighet» overfor den pavelige myndighet. En uke etter fremstod Gaillot på fjernsyn og talte om «den interne debatts dårlige kår i Kirken» og uttrykte skuffelse over de uteblevne fremskritt i årene etter Andre Vatikankonsil. I oktober 1989 engasjerte han seg på en reise sammen med fredsbevegelsen i Fransk Polynesia for stans av atomvåpenforsøk. I desember 1989 var han en av de geistlige som deltok i seremonien da Henri Grégoires levninger ble flyttet til det parisiske Panthéon; Grégoire var konstitusjonell biskop av Blois, og en sentral person i flere faser av den franske revolusjonen. I 1991 offentliggjorde han et , der han gikk ut mot Gulfkrigen og mot økonomisk blokade rettet mot Irak. Han gjennomførte en treårig bispedømmesynode og skrev et dusin bøker. Boken var en skarp protest mot innvandringslovgivningen som innenriksminister Charles Pasqua hadde tatt initiativet til. Dette ble senere angitt i Vatikanet som en hovedgrunn for at han måtte slutte som biskop av Evreux.