Rorbuene var fiskernes bosted under lofotfisket. Dette var enkle hus som enten var eid av fiskerne selv eller leid av de fastboende i været. Typisk hadde bygningene et stort oppholdsrom med plass til mellom 6 til 16 mann, da flere båtlag delte rorbu. Gjøremål i rorbuene var å bøte fiskeredskapene og reparere klærne, samt «egning» (å sette agn på krok). Forholdene var høyst primitive, med dårlige sanitære forhold. Sykdommer var det mange av, og ofte tok fiskerne sykdomsmitte med hjem. Rorbuene var trekkfulle og kalde og påførte fiskerne «Nordlands permanente sygdom» (isjias) og «lofotsjuka», en tyfus som skyldtes dårlig drikkevann og slett hygiene i fiskeværene. At mange fiskere ikke hadde lært å svømme, kostet mange livet. I Tromsø stift alene druknet rundt 200 personer årlig. I 1863 forårsaket 41 forlis tap av 103 menneskeliv. Bare i Haram på Sunnmøre druknet mer enn 100 personer i perioden 1819-55.