Fredrik håpet at en symbolsk maktdemonstrasjon, en truende marsj nedover kysten, ville være nok til å overbevise al-Kamil om å respektere en foreslått avtale som hadde blitt forhandlet fram noen år tidligere. Stormestrene til tempelherrene og johanitterridderne, Pedro de Montaigu og Bertrand de Thessy, fulgte keiseren på et stykke bak mens han ble ekskommunisert. I januar 1229 mottok Fredrik beskjed om at Johannes av Brienne, som tjente paven som bestyrer for et eiendom tilegnet apostelen Peter (), hadde erobret keiserens besittelse San Germano og truet Capua. Det satte Fredrik i en vanskelig posisjon. Hvis han ble forsinket i Det hellige land for lenge, kunne han miste deler av keiserdømmet. Hvis han dro uten resultater, ville han bli vanæret. Han lot Henrik av Malta til å sende tjue skip til Syria innen påsken etter. Heldigvis var al-Kamil opptatt med en beleiring i Damaskus mot sin nevø an-Nasir Dā'ūd, og han gikk så med på å avstå Jerusalem til korsfarerne, sammen med en smal korridor til kysten.