Senere ble det utlyst en ny anbudskonkurranse for seks nye turbiner, og i denne omgangen ble hele 12 verksteder rundt om i verden kontaktet. I februar 1921 kom det inn anbud på turbiner fra Kværner Bruk, Myrens verksted, Westinghouse (England), Leflaive & Cie (Frankrike), Voith (Tyskland), Bieglieb Vulcan-Werke (Tyskland), og Karlstad Mekaniska Werkstad (Sverige). Nå var det de to norske verkstedene som tilbydde turbiner med størst virkningsgrad. Myren garanterte en virkningsgrad på 90 % og Kværner på 88,5 % Kværners turbin var på den andre siden billigere. Den hadde også større virkningsgrad over et stort pådragsområde og ved varierende fallhøyder. Nå kunne det velges norskproduserte turbiner uten noen nasjonal favorisering. En spesiell omstendighet var at utvidelsen av kraftstasjonen ble utsatt i to år. Dermed kunne Kværner få foreta nye modellprøver i vannkraftlaboratoriet, og etter at turbinene var satt i drift viste det seg at virkningsgraden kom opp i hele 94,6 %. I en populærfremstilling om NTH noen år senere ble det påstått at dette til da var den høyeste virkningsgrad som noen gang var målt på en vannturbin noe sted i verden.