Et slikt løftetårn ble senere også benyttet med stor effekt av renessansearkitekten Domenico Fontana til å flytte obelisker i Roma. Fra hans rapport er det opplagt at koordineringen av løftet mellom de ulike løftegruppene krevde betydelig konsentrasjon og disiplin. Om ikke kraften ble likt fordelt kunne det utsette tauene for overdreven spenning som til sist ville få dem til å briste. I tilfellet Trajansøylen ble vanskelighetene forverret ytterligere ved det samtidige arbeidet på Basilica Ulpia som begrenset den tilgjengelige plassen slik mannskapet med gangspill kan kun nødvendig tilgang fra en side.