De fleste baner fram til damplokomotivets ankomsten i 1830-tallet var som en regel hestebaner fordi det var aldri mangel på hester på det europeiske kontinentet, og menneskekraft var bare brukt i forbindelse med håndtering av vognene fremfor å tjene som trekkraft. Det økte lastevolumet på vognene på friksjonsfrie skinner som ikke bare gjort det mulig å bruke mindre trekkraft, manuelt som mekanisk, enn på kjøreveger, men også tillatt større vektfordeling ovenpå bakken, mente at man måtte ha større trekkraft. En typisk hestedrevne jernbane så lange tog av sammenkoblede vogner trukket av en eller to hester. I den siste halvdelen av 1800-tallet hadde dampkraft overtatt, men det var fremdeles et behov for jernbane til gruveanlegg, steinbrudd, fabrikkanlegg etc., som ikke krevde mye av transportmiddelet. Jernbanebygging hadde blitt krevende og kostbart, spesielt i møte med terrenget som på mange steder kan være ufremkommelig uten omfattende anleggsarbeid som medførte ekstrautgifter.