Vestlandet og Trøndelag (med byene Bergen og Trondheim) utgjorde sjelden noen periferi for noen av de før-unionelle norske kongene. I tidlig middelalder var det flytende overganger mellom sentrum og periferi, ettersom kongen hadde herredømme over mennesker, ikke over territorier. Dertil var overgangen flytende mellom plyndring og skattlegging. Periferiens funksjon ble å tilføre herskeren ressurser, som han i neste omgang kunne dele ut til sine allierte i sentrum.