Barneperspektivet er også ivaretatt i språket. En analyse av (1962) viser at språket preges av en stiltone som er nær barns egen, med stor grad av muntlighet, bruk av appellativer i stedet for egennavn, naiv besjeling (), konkret forståelse av preposisjoner, pleonasmer, gjentagelse av substantiv i stedet for å bruke pronomen, og språklig redundans. Det muntlige i språket har sammenheng med at tekstene opprinnelig er skrevet for opplesning, og bruken av i lytter-/leserhenvendelse har også bakgrunn fra radio.