Som overbevist pasifist kom Lansbury etter hvert i stadig større konflikt med Labours offisielle utenrikspolitikk. Flere ganger tilbød han seg å trekke seg fra sin lederrolle, men kolleger i parlamentet overtalte ham til å bli, delvis fordi partiet manglet en åpenbar etterfølger. Mot slutten av 1935 ble denne uenigheten imidlertid både tydeligere og mer offentlig. Mange i Labour, særlig fagforeningsfløyen ledet av Ernest Bevin, støttet sanksjoner mot Italia på grunn av deres aggresjon mot Abessinia. Lansbury var sterkt imot disse sanksjonene. I ukene før Labours partikongress svekket situasjonen Lansburys posisjon ytterligere, da både Arthur Ponsonby, Labours leder i Overhuset, og Stafford Cripps, som ble ansett som Lansburys politiske arvtaker, trakk seg fra sine poster. Begge delte Lansburys syn mot sanksjoner og følte at de ikke kunne fortsette i ledelsen uten å støtte partiets standpunkt i det store politiske spørsmålet som preget tiden.