I Nisbets første viktige verk, (1953), er hovedtesen at den moderne samfunnsvitenskapelige individualisme fornektet et viktig menneskelig behov for fellesskap. Uten støtte fra hverandre ble mennesket tvunget til å slutte seg til sentralstaten, som det eneste fellesskapet som fortsatt var tilgjengelig. Nisbet ses som etterfølger etter Emile Durkheim i forståelsen av moderne sosiokulturelle systemer og deres tendens. Nisbet, som ofte identifiseres med høyresiden, begynte sin karriere som venstresinnet, men sier seg senere å ha blitt omvendt til en slags konservativ filosofi. Han interesserte seg særskilt for fremskrittstankens historie og innflytelse. Nisbet engasjerte seg i mange forskjellige veldedighetsorganisasjoner og grunnla også noen selv.