Vår eksistensberettigelse ligger i skoleundervisningen, og i bøker som når et «vanlig publikum». Detaljforskningen må forsvares som et skritt på veien DIT Historisk lesning kan gi innsikt i samfunnsmessige sammenhenger og trening i å resonnere fornuftig om samfunnsspørsmål. Da må historieundervisningen/-skrivingen være problemorientert. Historisk lesning kan gi økt menneskekunnskap, forståelse av hvordan mennesker har tenkt og handlet under andre vilkår enn de vi opplever. Da må undervisningen/-skrivingen være konkret menneskesentrert. Historisk lesning kan gi umiddelbar glede, enten fordi historien er godt fortalt, eller fordi det (for noen) er moro å vite at en gard som heter Løken (), sannsynligvis er eldre enn en som heter Huseby, moro å kunne se på en bygning og konstatere at den er hundre år gammel, mens den andre er femti år gammel. Slikt gir oss rikdom til ens miljøopplevelser. I alle tilfeller er det «pedagogikk i arbeidet vårt» (Koht). Det betyr at det også ligger «politikk» og «moral» i arbeidet: Vi oppdrar TIL noe, formidler holdninger og verdier. Jeg ønsker at økt menneskekunnskap først og fremst skal lede elever/lesere til å identifisere ser med «vanlige mennesker i fortida». Ligger hovedvekten på de få og de mektige, blir tendensen konservativ og autoritær: Det viktige er det lederne foretar seg. Jeg ønsker ikke en slik tendens. Jeg ønsker at «innsikt i samfunnsmessige sammenhenger» skal inkludere en oppfatning om at «utviklingen» ikke var ENTYDIG tvingende, men bestemt av mennesker som har valgt visse veier å gå, istedenfor andre «mulige». Derav følger at framtida er bestemt av OSS, innenfor visse rammer. Det siste er en «arbeidshypotese» som danner forutsetninger for et menneskeverdig liv.