Historikeren Sally Marks hevder at mens «allierte krigsskip forble utplassert i tilfelle et nytt utbrudd at kamphandlinger, tilbød de allierte mat og medisin etter våpenhvilen, men Tyskland nektet sine skip å frakte forsyninger». Videre legger Marks frem at på tross av problemene som møtte de allierte fra den tyske regjering så «ankom allierte matforsyninger i allierte skip før kravene lagt frem i Versailles». Denne posisjonen er også støttet av Elisabeth Gläser som merker at en allierte arbeidsgruppe med mål å mate den tyske befolkning ble etablert tidlig i 1919, og innen mai 1919 «[hadde] Tyskland blitt den fremste mottaker av amerikansk og alliert matforsendinger». Gläser hevder videre at i de tidlige måneder i 1919, mens hovedhjelpsinnsatsen ble planlagt sendte Frankrike matforsendinger til Bayern og Rhinland. Hun hevder videre at den tyske regjering forsinket hjelpen ved å nektet å overgi deres handelsflåte til de allierte. Til slutt konkluderer hun med at «suksessen av hjelpeinnsatsen hadde i bunn og grunn frarøvet de [allierte] fra en troverdig trussel for å presse Tyskland til å underskrive Versaillestraktaten.» Derimot medfører det også riktighet at i åtte måneder etter kamphandlingene stanset var blokaden sammenhengende innført, med noen estimater som anslår ytterligere sivile dødsfall grunnet sult, i tillegg til flere hundre tusen som hadde allerede forekommet. Matforsendinger hadde og vært helt avhengig av alliert godvilje, noe som førte til hvert fall delvis uregelmessighet etter fiendtlighetene.