Da broren dør, rir Elise gjennom skogen med dødsbud: «Varmen er sløkne’ på Hadstadgrua.» Men også lyse toner fra jonsokkvelden blander seg inn. Hun gjentar sitt løfte om å vente: «Je sit her å bie deg ved Vestre leet.» Og hun synes hun hører spillemannens røst: «Elise, Elise, det er navnet ditt, det er navnet ditt.» Over alt møter hun samme nød som den hun forlot: «Her er ingen heme». Og hun møter et krav om å lære, ja, ta vare på «sorgtonene», dvs. lytte og forstå den smerte som også har rammet andre mennesker. Koret synger: «Lye da, og lær tona.» Med de ordene toner denne delen ut.