I 1925 eksisterte to forskjellige konkurrerende retninger innen art deco: tradisjonalistene, som hadde grunnlagt Société des artistes décorateurs; blant dem møbeldesigneren Emile-Jacques Ruhlmann, Jean Dunand, billedhuggeren Antoine Bourdelle og designeren Paul Poiret. De kombinerte moderne former med tradisjonelt håndverk og kostbare materialer. På den andre siden var modernistene, som i økende grad avviste fortiden og ønsket en stil basert på framskritt innen nye teknologier, enkelhet, mangel på dekorasjon, rimelige materialer og masseproduksjon. Modernistene opprettet sin egen organisasjon, Union des artistes modernes, UAM («Den franske forening av moderne kunstnere»), i 1929. Medlemmene besto av blant annet arkitektene Pierre Chareau, Francis Jourdain, Robert Mallet-Stevens, Le Corbusier og, i Sovjetunionen, Konstantin Melnikov; den irske designeren Eileen Gray; den franske designeren Sonia Delaunay; og juvelerene Georges Fouquet og Jean Puiforcat. De gikk hardt til angrep på den tradisjonelle art deco-stilen, som de sa var skapt kun for de velstående, og insisterte på at velkonstruerte bygninger skulle være tilgjengelige for alle, og at formen skulle følge funksjon. Skjønnheten til en gjenstand eller bygning lå i om den var perfekt egnet til å oppfylle sin funksjon. Moderne industrielle metoder gjorde at møbler og bygninger kunne masseproduseres, ikke utelukkende framstilles for hånd.