Stålet varmes på stålverket opp til det smelter (ca. 1600 grader Celcius), og tilsettes det som er nødvendige for å få ønsket kjemisk sammensetning. Det er strenge krav til hvilke andre materialer enn jern som kan være i støpen. Det er krav til innholdet av blant annet: Karbon brukes for å gjøre stålet sterkere, men reduserer seighet og sveisbarheten. Karbon er uten sammenlikning det som påvirker jernets egenskaper mest. Silisium eller aluminium brukes for å unngå at smelten bobler og danner porer innvendig (engelsk ). Videre øker silisium hardheten og herdbarheten, men mindre enn mangan. Nitrogen. Magnesium brukes på samme måte som karbon, men har mindre effekt. Det øker likevel hardheten i stålet. Niob brukes for å øke styrken, formbarheten og duktiliteten. Vanadium i små mengder øker styrken i karbonstål. Nikkel gir sammen med krom økt herdbarhet, høyere slagstyrke og bedre utmattingsegenskaper. Om mye nikkel brukes er det fare for hydrogensprekker. Krom forbedrer herdbarheten. Molybden forbedrer herdbarheten mer enn krom, og brukes gjerne sammen med nikkel for å forbedre de mekaniske egenskapene. Titan. Mangan øker styrken, men er ikke så virkningsfull som karbon. Det reduserer også duktiliteten og herdbarheten. For stål som skal brukes til høyfaste kjettinger (R4S og R5) vil en fjerne gasser ved å bruke vakuum. Innholdet av hydrogen blir svært lavt etter en slik behandling.