Lipstadt beskriver i boken Eichmann som fullstendig dedikert til etnisk rensing og hun mener han var motivert av antisemittisme og visste nøyaktig hva han gjorde uten å angre. Hun konkluderer med at Eichmann opprinnelig ikke var en hardbarket antisemitt, men at han overtok ideologien i en tidlig fase i nazikarrieren sin og ble motivert av denne oppfatningen i senere faser. Lipstadt skriver at bruk av vitner uten kjennskap til Eichmann var juridisk problematisk, men at det fra historisk perspektiv var avgjørende fordi ofrenes stemme endelig ble hørt. Hun kritiserer Hausner for retorisk å legge hele ansvaret for 1,5 millioner deporterte jøder til dødsleirene på Eichmann, noe som ikke er historisk korrekt. En femtedel av boken brukes til kritikk av Arendts bok, men Lipstadt mener Arendt gjorde rett i å fokusere på hvordan tilsynelatende vanlige og normale folk kunne gjøre groteske ting.