Den oseanografiske forskningsekspedisjonen i 1873–76, kjent som Challengerekspedisjonen, utforsket antarktiske farvann, men nærmet seg ikke selve landmassen; undersøkelsene beviste imidlertid eksistensen av et antarktisk kontinent innen rimelig tvil. Drivkraften for det som skulle bli kjent som den heroiske tidsalder for antarktiskutforskning kom i 1893, da professor John Murray under et foredrag for Royal Geographical Society talte for en gjenopptagelse av antarktisk utforskning; «en jevn, kontinuerlig, møysommelig og systematisk utforskning av hele den sørlige regionen». Han fulgte opp dette foredraget med en appell til britisk patriotisme: «Skal den siste store brikken i maritim leting på overflaten av jorden foretas av briter, eller skal det bli overlatt til dem som kan være bestemt på å lykkes eller fortrenge oss på havet?». I det følgende kvarte århundret bega femten ekspedisjoner fra åtte forskjellige land seg ut på denne utfordringen. I den patriotiske ånden, avlet av Murrays appell og under påvirkning av Clements Markham, president i Royal Geographical Society, la de britiske oppdagerne særlig vekt på å oppnå nye Farthest South-rekorder de etterfølgende årene, og de begynte å sette preg på det som skulle utvikle seg til å bli ett kappløp om Sydpolen.