Barth ble akademisk rehabilitert i Tyskland og holdt igjen, etter 1946, gjesteforelesninger i Bonn og Münster. Parallelt med dette fortsatte han sitt teologiske arbeid og skrev flere bind i sin «kirkelige dogmatikk», fremfor alt læren om «skapelsen» (KD III) og om «forsoningen» (KD IV). Samtidig iakttok han oppmerksomt tidens hendelser og kritiserte tidlig gjenopprettelsen av statskirkene i Vest-Tyskland. Sammen med Hans Joachim Iwand supplerte han EKDs uklare «syndsbekjennelse fra Stuttgart» med en konkret bekjennelse av kirkens svikt i keisertiden og Weimarrepublikken. I denne syndsbekjennelsen, kjent som («ordet fra Darmstadt»), fra 1947 betegner Barth marxismen som en legitim påminnelse for de kristne om de dødes oppstandelse og Gudsrikets dennesidighet. Nå bekjempet han energisk den kristne antikommunismen i en gryende kald krig, og holdt fast på visjonen om en demokratisk sosialisme.