Augustin klarte ikke å utvide sin autoritet til de kristne i Wales og Dumnonia i vest. Gregor hadde bestemt at disse kristne skulle underkaste seg Augustin og at biskopene deres skulle adlyde ham, tilsynelatende i troen på at flere av den romerske statlige og kirkelige organisasjonen overlevde på de britiske øyer enn hva som faktisk var tilfelle. Ifølge fortellingen til Beda var de innfødte i disse regionene svært usikre på Augusti, og deres mistanke ble forsterket av en diplomatisk feilvurdering fra Augustins side. I 603 innkalte Augustin og Æthelbert de britiske biskopene til et møte sør for elven Severn. Disse gjestene trakk seg tidlig tilbake for å konferere med folket sitt, som ifølge Beda rådet dem til å vurdere Augustin basert på respekten han viste på deres neste møte. Da Augustin ikke klarte å reise seg fra setet ved inngangen til de britiske biskopene, nektet de å anerkjenne ham som deres erkebiskop. Det var imidlertid store forskjeller mellom Augustin og den keltiske kirken som kanskje spilte en mer betydelig rolle i å forhindre en avtale. Det dreide seg om tonsuren, helligholdelsen av påsken og praktiske og dypt forankrede forskjeller i tilnærming til askese, misjonsarbeid og hvordan kirken selv var organisert. Noen historikere mener at Augustin ikke hadde noen reell forståelse av historien og tradisjonene til den keltiske kirken, og det skadet hans forhold til biskopene deres. Det var også politiske dimensjoner involvert, ettersom Augustins innsats ble sponset av kongen i Kent, og i denne perioden utvidet kongedømmene Wessex og Mercia seg mot vest, til områder som ble holdt av waliserne.