Den første gruppen som skilte seg fra hovedgruppen av protonahuatltalere var pochutekerne, som slo seg ned langs stillehavskysten i Oaxaca, kanskje så tidlig som 400 f.Kr., og disse kom derfor til Mesoamerika noen hundre år før de andre nahuaene. Man tror at de første folkevandringene førte til utviklingen av dagens perifere dialekter, hvorav noen er relativt konservative og ikke viser tegn til stor påvirkning fra de sentrale dialektene. Noen nahuiske grupper dro sørover langs den sentralamerikanske istmusen, så langt ned som til El Salvador og Panama. Disse ble forfedrene til talerne av pipil-dialekten. I det sjuende århundret tok nahuaene makten i det sentrale Mexico, hvor de også inntok områder som tidligere var okkupert av talere av oto-mangueanske, totonakiske og huastekiske språk. Den toltekiske kulturen i Tula, som dominerte i det sentrale Mexico rundt det tiende århundret, antar man snakket nahuatl, og trekk fra de sentrale dialektene spredte seg med de epi-toltekiske folkevandringene.