Historia Norvegiæ (fra perioden 1150-1235) beskriver et område som på latin kalles Finnos, og som tolkes som Finnmarken. Her bodde folk som på latin omtales som finnis (samer). Det er ikke oppgitt noen geografiske avgrensninger for finnos, men det fortelles at: Utenfor Norges ytterste grenser ligger en uendelig ødemark hvor det utøves hedenske tradisjoner. Hvor bare finner og ville dyr bor; de spiser kjøttet [fra dyrene] halvrått og ikler seg pelsen. De mest erfarne jegere, vandrer alene og alltid avgårde, som oppholdssteder har de telt laget av lær. De har dertil ingen klar strategi, ettersom det er tilgangen på byttedyr som bestemmer deres jaktområder. I dette område lever et stort antall ville dyr, innbefattet bjørn, ulv, gaupe, rødrev, sobel, oter, grevling og bever. I Finnos finnes også store antall ekorn og røyskatt. (De quarum omnium bestiarum pellibus regibus Norwegie, quibus et subiecti sunt, maxima tributa omni anno persoluunt.)FinnmǫrkVegistáv'').