I stoisk kosmologi eksisterer alt avhengig av to hovedprinsipper som kan ble hverken skapt eller ødelagt: materie som er passivt og uvirksomt, og logos eller guddommelig grunn, som er aktiv og virksom. Chrysippos fra Soli, en stoisk filosof fra 200-tallet f.Kr., betraktet pneuma som logos’ bindemiddel i å strukturere materie, både i det animalske og i den fysiske verden. Pneuma i sin reneste form kan således være vanskelig å atskille fra logos eller «konstruktiv ild» som driver syklisk utvikling og ødeleggelse av det stoiske kosmos. Når en syklus når sin ende i (verdensbrann, ), blir kosmos ren pneuma fra hvor den regenererer seg selv.