Ordet ble brukt av Ernst Sars i 1902 i «Bjørnson Plads» for å beskrive Bjørnstjerne Bjørnsons betydningsfulle rolle i norsk politikk. Sars pekte på et fenomen han mente var spesielt for Norge, nemlig at dikterne og forfatterne hadde hatt så stor innflytelse helt siden 1814. Forfatterne hadde ikke bare vært forfattere, men også politikere. Den første dikter-politikeren var Henrik Wergeland, men det mest framtredende eksempelet er Bjørnstjerne Bjørnson, som i tillegg til å være en berømt forfatter spilte en betydningfull rolle som ideolog for Venstre i andre halvdel av 1800-tallet.