Slike lysende flater ble først beskrevet av Johann Heinrich Lambert i 1760 som en del av hans store verk . Loven gjelder både for selvlysende flater som for eksempel et sort legeme ved så høy temperatur at det lyser, men også for noen flater som reflekterer lys. Dette kan da ikke være speilende refleksjon hvor det innkommende lyset blir sendt ut i samme retning i forhold til flatenormalen, men i alle retninger som ved diffus refleksjon. Kjente eksempel er da lyset fra en flate med snø eller en hvit vegg.