Typisk for tiden før 1700-tallet var å se bakover, særlig den greske antikken, som en gullalder, og at den beste tiden var over. På 1700-tallet derimot vokste det fram en tro på at mennesket selv kunne gjøre verden til et bedre sted. Dette var særlig blant forfattere, filosofer og samfunnsengasjerte mennesker. Typiske forkjempere for disse tankene var borgerskapet; advokater, handelsmenn og andre som ville ha friheter fra adelens undertrykkende privilegier. Det var i denne tiden tankene rundt menneskerettighetene ble til, at alle mennesker er født frie med uomtvistelige, evige rettigheter. Det var en veldig fremmed tanke hos mange at en bonde, prest og adel i prinsippet, om ikke faktisk, var like. Troen på at verden stadig beveget seg fremover, var et dominerende paradigme innenfor vitenskapen. Å finne ut hvordan alt egentlig henger sammen, og ikke bare godta kirkens forklaringer, var en farlig og revolusjonerende tanke. Fornuften ble virkemiddelet for å se og forstå verden, og ikke bare tro blindt på kirkens dogmer, eller beholde nedarvede tankeganger. Forfattere begynte indirekte å kritisere samfunnet gjennom fortellinger om fantastiske reiser der de sammenlignet det fiktive samfunnet med det samfunnet de selv levde i. De måtte skrive om fantastiske reiser og kamuflere samfunnskritikken for å slippe gjennom den strenge sensuren.