Tyske historikere som stilte seg kritisk overfor myten om det rene Wehrmacht ble fordømt og fikk høre at de hadde «gjort fra seg i eget rede». I 1986 begynte en offentlig diskusjon mellom tyske historikere, senere kjent som historikerstriden (tysk: Historikerstreit). Debatten ble underbygd med fjernsynsprogrammer, og av artikler i aviser og tidsskrifter. Historikerstriden bidro ikke med ny forskning, men innspillene til de «revisjonistiske» konservative historikerne, som Ernst Nolte og Andreas Hillgruber, ble farget av en sint, nasjonalistisk tone. Historikeren Omer Bartov hevder at Nolte og Hillgruber forsøkte å «normalisere» den tyske fortiden ved å fremstille holocaust som en reaksjon på Sovjetunionen. De krevde «empati» for Wehrmachts forsvar, i dets forsøk på å stoppe den «asiatiske flommen» inn i Europa. Bartov omtalte historikerstriden som et «bakholdsangrep» (engelsk: rearguard action) mot trenden i tysk historiografi. Han bemerket at selv historikere som var kritisk til Wehrmacht tenderte til å skrive historie på tradisjonelt vis, «fra toppen» ved å se på ledernes handlinger. Tendensen hvor sosialhistorikere skrev «historien nedenifra», særlig hverdagslivet, som begynte i 1970- og 1980-årene, åpnet nye forskningsområder, ved å se på erfaringene til vanlige tyske soldater. Slike studier synes å bekrefte at propagandabildet av en bokstavelig talt under-menneskelig fiende som Wehrmacht kjempet mot på østfronten var bredt akseptert av vanlige soldater. Det ledet til hva Bartov kalte «barbariseringen av krigføringen».