Etter det erkjennelsesteoretiske syndefall er det skapt et brudd i den moderne bevissthet. Etter at Immanuel Kant hadde påvist (i sin ), at det er et innbyrdes spenningsforhold mellom og , da er det kommet en uoverensstemmelse mellom viten og væren for den subjektive bevissthet, da den i en forstand er blitt adskilt fra den ytre verden og ikke kan bringe den indre og ytre verden til enhet. Dette anser Hegel å være kunstens oppgave. Han mener da at skjønnheten må være middelet som skaper denne samstemmighet mellom vår bevissthet og den bakenforliggende væren, som er den fremmed. Men skjønnheten har mange former, for eksempel kan man anta naturen for skjønn, men Hegel mente at den eneste form for skjønnhet som ville kunne danne bro over denne brist i den moderne bevissthet, er kunstens skjønnhet. Dette er på grunn av at det naturskjønne ikke lenger kan vise skjønnheten i ubrutt form, ettersom Kants erkjennelsesteoretiske omveltning har medført at naturen i den moderne bevissthet har antatt en kausal natur, og derved er den adskilt fra frihetens idé. Kunsten, derimot, kan nettopp bringe det ytre sammen med det åndelige, eller rettere, redusere det ytre til det åndelige, da kunsten tar idealitetens parti.