Ekspedisjonen fant kullførende lag i Green Harbour-området, og satte opp okkupasjonsplater 6. juli, 1912. Dette var blikkplater med navn på ekspedisjonen og en grensebeskrivelse. Med dette kunne okkupasjonen meldes inn til Utenriksdepartementet. I alt ble fire områder okkupert, men et av områdene, i Hornsund, frafalt. Etter at okkupasjonsplatene var slått opp, begynte letingen etter kullag. Et av de tykkeste kullagene som ble funnet hadde en mektighet på 1,5m. Etter at kartleggingen hadde påvist en ikke ubetydelig kullforekomst, ble det satt opp en arbeiderbrakke for overvintring, og to svenske (eller muligens en finsk og en russisk) arbeidere ble ansatt til å begynne prøvedrift og drive vakthold. Den ene var Knut Emil Glad fra Finland, hvis kone Anne Josefine fødte en gutt (Charles Emil Polar Glad) i brakka våren 1913. Den andre var russeren Kronoff. Det okkuperte området var på 140 km2, og det ble estimert at området inneholdt 300 millioner tonn kull. Det ble forgjeves forsøkt å finne norsk kapital til driften, men i stedet ble feltet solgt til et utenlands konsortium for 700 000 kroner. Hele ekspedisjonen kostet ca. 200 000 kroner, så det ble god avkastning for investorene. I 1920 ble feltet solgt videre til et hollandsk selskap for 5 000 000 kroner. Det hollandske selskapet kalte stedet for Bärentzburg.