Det viste seg raskt at Mustangen var mye raskere enn de tidligere amerikanske P-40 jagerflytyper. Høy vekt kombinert med en relativt svak motor uten kompressor gjorde imidlertid at den ble ansett som uegnet for kamp i annet enn i lav høyde. Der var den imidlertid svært rask, og britene fant den derfor ideell for taktisk rekognosering. Flyet kunne trimmes i alle retninger og var relativt stødig i flukt. Alt dette bidro til å gjøre det til et utmerket fly for angrep mot bakkemål, til tross for den beskjedne bevæpningen (fire 12,7 mm mitraljøser + fire 7,62 mm maskingevær). Et kamera ble montert bak piloten, og Mustang I ble satt i operativ tjeneste av Army Co-operation Command fra april 1942 for fotorekognosering. Mustangens fremste egenskap var likevel den store rekkevidden, en Mustang kunne fly tre ganger så langt som en Spitfire. I oktober 1942 angrep Mustang I-jagere Dortmund-Ems-kanalen, og dette var første gang en-motors jagerfly basert i England ble satt inn mot mål i selve Tyskland.