Robert Bruce, lord av Annandale, hadde det beste kravet til tronen i henhold til nærhet til blod. Som sådan sentrerte argumentene hans seg om at dette var en mer egnet måte å styre arven på enn primogenitur. Advokatene hans antydet at dette hadde vært tilfelle i de fleste arvefølger og som sådan hadde blitt noe av en «naturlov». De la også for retten antydningen om at Aleksander III hadde utpekt Bruce som arving da han selv fortsatt var barnløs. Til slutt hevdet hans advokater at begrepet primogenitur bare ville være relevant hvis sedvanerett ble brukt. Strenge sedvanerett, sa de, ville validere Hastings’ argument, og kreve at riket splittes; hvis riket var udelelig, kunne ikke sedvanerett (inkludert primogenitur) gjelde. Uansett begrunnelsen for Bruce tidligere nominasjon som arving, ble det imidlertid ikke ansett som avgjørende bevis på hvilken tradisjon som ble fulgt, ettersom på det tidspunktet Devorguilla av Galloway ikke hadde noen sønner, og derfor ville Bruce også ha kvalifisert seg som arving etter mannlig preferanse. Angående enhver tilsynelatende motsetning mellom å akseptere primogenitur, men å avvise deling, var Edvard I ikke sympatisk innstilt til argumentet, særlig etter at han selv hadde utarbeidet planer for at England skulle kunne arves av sin eldste datter om han skulle dø uten sønner. I november 1292 bestemte Edvard derfor at sedvanerett og primogenitur snarere enn nærhet til blod skulle brukes for å bestemme den rettmessige arvingen.