I 1931 bidrog Bondepartiet sammen med Arbeiderpartiet og tre venstremenn til å felle Mowinckel-regjeringen på Lilleborgsaken. Et klart flertall i Bondepartiets stortingsgruppe pekte på Peder Kolstad som statsminister, på bekostning av stortingsgruppens formann Jens Hundseid. Leirfall, Hundseid, Dietrichson, Jon Sundby, Rasmus Langeland og Thorvald Aadahl gav Kolstad råd om sammensetningen av det som skulle bli den første Bondeparti-regjeringen. Etter å ha blitt overtalt av Aadahl, og sannsynligvis blitt påvirket av bekjentskaper utenfor partiet, tok Kolstad med Vidkun Quisling som forsvarsminister. På denne tiden nådde gjeldskrisen i landbruket et klimaks. Det året trykket en artikkel som tok til orde for å danne foreninger av debitorer på bygdene for å «diktere passivkapitalen». Forfatter var Leirfall, som holdt seg anonym for ikke å forplikte partiet for mye. Da Kolstad døde i 1932, fremstilte Hundseid seg selv for kongen som den naturlige arvtageren. Rasmus Langeland og Nils Trædal stod på Leirfalls kontor og prøvde forgjeves å ringe til Einar Borch og få ham til å påta seg oppgaven. Hundseid anså Leirfall så vel som Quisling og Bygdefolkets Krisehjelp som sine fiender. Leirfall skrev i et brev senere det året at han «følger heller Quisling død enn Hundseid levende».