På epoken for gresk filosofi på 400-tallet f.Kr. hadde Metis blitt titangudinnen for visdom og dype tanker, men hennes navn var opprinnelig tilknyttet «magisk listighet» og var betraktet som likt tilknyttet til både luringaspektene til Promethevs (Προμηθεύς, «den kloke» eller «forutseenhet») som til «den kongelige » til Zevs. Stoiske kommentatorer teoretisert Metis allegorisk som legemliggjøringen av klokskap, visdom og gode råd, og i denne formen ble hun overtatt av renessansen.