Når det oppstod midlertidige vakanser i rikskanslerembetet begynte man å utnevne en seglvokter, slik at denne svært viktige oppgaven var ivaretatt. Etterhvert utviklet det seg til et fast embete. Utnevnelsen skjedde ganske enkelt gjennom overrekkelsen av seglet, og ikke ved et slik det var tilfelle med rikskansleren. Hans status ble endelig bestemt under Elizabeth I, da Nicholas Bacon satt i embetet. Det ble da lovfestet (5 Eliz. c. 18) at han skulle ha samme rang, jurisdiksjon, lovmessig status, skikker og privilegier som rikskansleren. Det ble vanlig at vokteren fikk tittelen rikskansler, og beholdt seglet i det embetet.