Arndt hadde i ungdommen vært en tilhenger av frihetsidealet som lå til grunn for den franske revolusjonen. Men etter hvert som jakobinernes styre utviklet seg til et terrorvelde, tok han avstand fra de franske revolusjonære kreftene. Da Napoleon Bonaparte kom til makten i Frankrike var Arndt skeptisk til den nye makthaveren, og skepsisen vendte seg til hat da Napoleon begynte å legge under seg stadig flere land i Europa. En analyse av Arndts forfatterskap viser at han ikke hadde noe klart politisk fundament når han ivret for tysk samling; i stedet viste han til det tyske folkets historiske bedrifter, særlig under middelalderen, og pekte på andre folkeslag som tyskernes naturlige fiender. Han bruker ofte ordet «frihet», men dette kan ikke forstås som at han ser for seg et samfunn der friheten skal være en universell rettighet. I stedet er det snakk om en romantiserende begrepsbruk, der idealet er en tysk nasjonalstat som er «fri» fra andre lands overherredømme. Den franske befolkningen omtaler han som svake skjørtejegere som er moralsk forkvaklet, i motsetning til tyskerne som opphøyes som moralsk overlegne. Han skriver i at tyskerne er ikke har blitt «besudlet» av omgang med andre folkeslag, og at de derfor har behold sin medfødte «renhet». Han uttaler seg sterkt nedsettende om engelskmenn, men mener at franskmennene er enda verre, og at alle tyskere bør hate franskmenn.