Frit FAB og kontinuerlig flyt-FAB (CF-FAB) grensesnitt ble utviklet i henholdsvis 1985 og 1986. Begge grensesnittene var like, men de skilte seg ut ved at den første brukte en porøs fritsonde som tilkoblingskanal, mens CF-FAB brukte en sondespiss. Fra disse var CF-FAB mer vellykket som et LC-MS-grensesnitt og var nyttig for å analysere ikke-flyktige og termisk ubestandige forbindelser. I disse grensesnittene passerte LC-utløpet gjennom frit- eller CF-FAB-kanalene for å danne en jevn væskefilm ved spissen. Der ble væsken bombet med ionestråle eller høyenergi-atomer (hurtigatom). For stabil drift klarte de FAB-baserte grensesnittene å håndtere væskestrømningshastigheter på bare 1–15 µl og var også begrenset til mikroboring og kapillærsøyler. For å kunne brukes i FAB MS-ioniseringskilder, bør analysene av interesse blandes med en matrise (f.eks. Glyserol) som kan tilsettes før eller etter separasjonen i LC-kolonnen. FAB-baserte grensesnitt ble mye brukt for å karakterisere peptider, men mistet anvendeligheten med fremkomsten av elektrospraybaserte grensesnitt i 1988.