Det var dermed på denne tid to typer sølibatsbestemmelser: (1) Forbud mot klerikere, og (2) forbud mot at ugifte klerikere giftet seg (altså forbud mot å gifte seg ordinasjonen). I Øst ble dette bekreftet av lovgivning under keiser Justinian, og han tilføyde en bestemmelse om at kandidater for bispevielsen måtte være enten sølibatære eller barnløse.