Når Milbank tar et oppgjør med moderniteten ved å gripe sosiologien fatt, så er dette fordi han mener at det er innenfor dette fagfeltet at teologien reduseres til «en historisk konstruksjon som springer utfra, og reagerer tilbake på særegne sosiale praksiser forent med særegne semiotiske og figurative koder» (Milbank 2006:2). Med denne reduseringen oppstår det ifølge Milbank et forhold hvor teologien anerkjenner sekulariseringen og autonomien til sekulær rasjonalitet; sosialteorien anser sekulariseringen som mer og mer paradoksal, og påstår at det mytisk-religiøse aldri kan forlates. Politisk teologi er intellektuelt ateistisk; post Nietzscheansk sosialteori hevder at den praktiske biten av tilbedelse er umulig å flykte fra. Milbank anerkjenner situasjonen, og benytter anledningen til å fortelle teologer at det ikke er noen grunn til at teologien skal benytte seg av sub-Marxistiske løsninger på sosiale utfordringer, men heller erkjenne seg selv som kulturelt konstruert, men samtidig gå seg selv i sømmene og tilby egenhendig en kritisk teori mot samfunnet som sådan(Milbank 2006:3ff).