Detlev Peukert mente at Weimarrepublikkens fall skyldes de kompromissene som det var nødvendig å inngå for å få republikken opp og stå burde gitt de politiske myndighetene et større handlingsrom. Den vedvarende krisen i nærings- og samfunnsliv innsnevret handlingsfriheten ytterligere, men den sosioøkonomiske strukturkrisen (satt på spissen i den store depresjonen) førte også til en destabilisering av republikkens politiske og sosiale system. den allmenne og kontinuerlige tilbaketrekningen av grunnleggende kompromisser bidro til at den nye ordningen tapte legitimitet. Nedbyggingen av velferdsstaten er et eksempel som under novemberrevolusjonen ble grunngitt i et kompromiss mellom arbeid og kapital (ZAGs ). («Politik der autoritären Wende»): De gamle republikkfiendtlige elitene ødela med vitende og vilje de vaklende parlamentarisk-demokratiske institusjonene i den hensikt å kunne reetablere en stat styrt av kongemakt og adel. Dette fenomenet fant man i hele Europa i 1930-årene, men i Tyskland forelå det to spesielle forhold: Intet annet sted var både det gamle keiserrikets og de nye republikanske verdiene mer rystet enn i mellomkrigstidens Tyskland. Dette reduserte mulighetene for et kompromiss mellom liberale og konservative krefter. Intet annet sted var offentligheten blitt så ekstremt politisert og radikalisert som i Tyskland, og dermed var det ikke mulig å få til en stabil regjering uten et bredt flertall i ryggen. stilt overfor krisen kunne NS-bevegelsen mellom 1930 og 1933 spille ut et totalitært integrasjonpartis fulle dynamikk. De kunne gjøre seg til talsmenn for krisefrykten til en drøy tredjedel av alle tyskere, men alene hadde de ikke klart å styrte republikken. Etter at de republikkfiendtlige partiene NSDAP, DNVP og KPD fikk over 50 % representantene i Riksdagen var det ikke lengre mulig å danne en parlamentarisk-demokratisk flertallskoalisjon.