I en rekke av Tsjekhovs verker kan leseren ane en stort sett optimistisk forfatter som tross alle misforhold og tilbakeslag ikke mister troen på menneskets iboende godhet, og framfor alt på at framskrittet en gang skal føre til et bedre liv. I denne sammenhengen kan nevnes miniatyren (1894) med sitt abrupte stemningsomslag, den dypsindig-filosofiske novellen (1893) eller kortromanen med sine landskapsskildringer. Alle fungerer som en hyllest til verden og menneskeheten. Uavhengig av tema har Tsjekhovs fortellinger det til felles at de framstiller mennesker med handlings- og tankesett som forfatteren – uansett om de er pussige, latterlige, triste eller annet – alltid søker å framstille objektivt og uten å være forutinntatt.