Biografisk lesning hvor litteraturforskerne forsøker å knytte avsnitt i stykkene og sonettene til bestemte hendelser i Shakespeares liv har vart siden iallfall den romantiske perioden. Mange berømte forfattere, skribenter, og forskere fra 1700- og fram til tidlig på 1900-tallet har grublet på forbindelsen mellom Hamnets død og Shakespeares skuespill. Disse omfatter blant andre Samuel Taylor Coleridge, Edward Dowden, og Dover Wilson. I 1931 uttalte C. J. Sisson at slike tolkninger hadde «gått for langt». I 1934 sa Shakespeareforskeren R. W. Chambers seg enig og uttalte at Shakespeares mest lystige verker ble skrevet etter sin sønns død, noe som gjorde en slik forbindelse tvilsom. Fra midten til slutten av 1900-tallet ble økende upopulært for forskerne å forbinde hendelser i kunstnernes liv til deres verker, ikke bare for Shakespeare, men for alt kunstnerisk arbeid. I nyere tid, imidlertid, har tankene til nykritikk-bevegelsen tapt mark og biografisk tolkning av Hamnets forhold til sin fars verker har begynt å komme tilbake.