Imidlertid er begrepet «Den andre Wienskolen» (eller «Den nye Wienskolen») vanligvis reservert for den påfølgende generasjonen av forskere i Wien, innbefattet Hans Sedlmayr, Otto Pächt, og Guido Kaschnitz von Weinberg. Disse forskerne begynte på 1930-tallet å vende tilbake til arbeidet til den første generasjonen, spesielt til Riegl og hans konsept (), og forsøkte å utvikle den til en komplett og moden kunsthistorisk metodelære. Særlig Sedlmayr avviste den minutiøse studiet av ikonografi, patroner og kunder, og andre tilnærminger som var grunnet i en historisk kontekst, og han foretrakk isteden å konsentrere seg om kunstverkenes estetiske kvaliteter. Som et resultat fikk Den andre Wienskolen et omdømme for uinnskrenket og upålitelig formalisme, og ble videre farget av Sedlmayrs åpenbare rasisme og medlemskap i det nazistiske partiet. Dette siste var på ingen måte delt av alle de andre medlemmene av skolen; eksempelvis Pächt var jøde og ble tvunget til å forlate Wien på 1930-tallet grunnet nazismens ekstreme intoleranse.