Selv i en balansert høy-ytelsesdesign, svært kodet og (relativt) høytnivå instruksjoner kan være komplisert å dekode og kjøre effektivt innenfor et begrenset transistor budsjett. Slike arkitekturer krever derfor mye av arbeidet på den delen av prosessoren designer i tilfeller der det enklere, men (vanligvis) langsommere, løsning basert på dekode tabeller og/eller mikrokode sekvensering er ikke passende. På den tiden hvor transistorene var en begrenset ressurs, dette tillot også mindre plass på prosessoren for å optimalisere ytelsen på andre måter, noe som ga rom for ideer for å gå tilbake til enklere prosessordesign for å gjøre det mulig å klare seg uten ROMer (eller til og med PLAer) for sekvensering og/eller dekoding. Dette førte til de første RISC- prosessorer på midten av 1970-tallet (IBM 801 – IBMs Watson Research Center).