I prinsippet kan databaselagringen sees på som et lineært adresserom hvor hver bit av data har sin unike adresse i dette adresserommet. I praksis er det bare en svært liten prosentandel av adressene som beholdes som innledende referansepunkter (som også krever lagring), mens de fleste dataene aksesseres indirekte ved bruk av beregninger (bitavstand fra referansepunktene) og ved datastrukturer som definerer tilgangsstier (ved hjelp av pekere) til alle nødvendige data på en effektiv måte som er optimalisert for nødvendige datatilgangsoperasjoner.