Begrunnelsen for pseudonym kan være ulik: For skuespillere og musikere er det ofte ønskelig å velge et kort, slående artistnavn som er lett å huske – og skrive. For kunstnere i andre sjangre kan det dreie seg om et ønske om å som en del av et kunstnerisk uttrykk. Et nærliggende tilfelle er den norske transvestitten Esben Benestads kvinnelige dekknavn Esther Pirelli, oppkalt etter et faktisk «dekknavn»: den italienske gummidekkprodusenten Pirelli. For forfattere kan pseudonymet være begrunnet i ønsket om anonymitet. Det mest slitesterke norske «anonym-pseudonym» er Mari Osmundsen, men også Kim Småge og Arthur Omre var opprinnelig pseudonymer før forfatterne tok disse navnene også privat. Kvinner har lenge brukt mannlige eller tvetydige pseudonym. Fra 1800-tallet kjenner vi til at både norske Hanna Winsnes og den franske forfatteren Amandine-Aurore-Lucile Dupin følte at (deler av) deres forfatterskap brøt med en tradisjonell kvinnerolle. De valgte henholdsvis pseudonymene og George Sand. Det mest kjente i vår tid er britiske J.K. Rowling, der forlaget trodde at leserne ville foretrekke en mannlig forfatter av bøker med en gutt som hovedperson, og derfor maskerte seg ved å bruke initialene. En tradisjon er at forfattere bruker ulike navn for ulike deler av sitt forfatterskap. Både Andre Bjerke, Ruth Rendell og Agatha Christie brukte ulike navn avhengig av hvilken genre de skrev i.