Fra Olav Haraldssons tid (han var konge fra 1015 til 1028) ble begrepet «konge» knyttet til å være konge over hele det norske riket. Skiftet i religion til kristendommen spilte også inn, og Olav var en av de første kristningskongene. Kongens makt var både religiøst og militært fundert, men den militære makten kunne også brukes til å forfølge en upopulær konge, slik som da høvdingene i Frostatings-området slo seg sammen og bekjempet Olav Haraldsson i slaget på Stiklestad. Etter hvert måtte den som ville bli konge reise rundt i riket for å bli valgt av bøndene. Selv om det som regel var sønner av tidligere konger som ble valgt, var tittelen egentlig ikke arvelig. Alle kongens sønner hadde et slags krav på kronen, og derfor ble det ofte valgt to eller flere konger samtidig. Dette systemet med samkongedømme fungerte bra i omtrent 100 år fra 1035 til 1130. På 1130-tallet brøt det ut militær strid om kongemakten, og denne varte i nærmere hundre år.