De fleste nordamerikanske talemåtene er rhotisk, som engelsk var de fleste steder i det 17. århundre. Rhotisiteten ble videre støttet av Hiberno-engelsk, skotsk engelsk og west country-engelsk. I de fleste variasjonene av nordamerikansk engelsk så er lyden som korresponderer til bokstaven retrofleks eller alveolar approximant heller enn en vibrasjon eller et lett slag. Utelatelse av stavingsrim skjer noen ganger i rhotic-dialekter hvis er lokalisert i stavelser eller ord uten trykk og den neste stavelsen eller det neste ordet begynner på en konsonant. I England så ble ofte den tapte -en endret til en (Sjevá), som gir starten til en ny klasse med falne diftonger. Videre så er -lyden i eller forstått i AmE som en monoftong r-farget vokal (med trykk eller uten trykk som representert i det internasjonale fonetiske alfabetet). Dette skjer ikke i ikke-rhotiske variasjoner av nordamerikansk tale.