De fleste i rumpparlamentet betraktet likevel mange av de utrenskede kollegaene som medlemmer og forble i håpet om at de ekskluderte medlemmene ville komme tilbake. «Rumpparlamentet så ikke på seg selv som en felles politisk enhet særskilt i medlemsakp, mål og karakter fra det lange parlamentet.» Til tross for parlamentets mangel på særegenhet var det en rekke grunner for at folk ønsket å være en del av det. En del medlemmer ble i det ettersom de oppriktig støttet de revolusjonære endringene, mens andre var der kun for de økonomiske fordelene, sivil makt, eller for å tilfredsstille deres ønske om politisk deltagelse. Med de ulike grunnene hos medlemmene delte parlamentet seg i to kategorier: de som satt på første benk, og de som satt lengst bak. Det vil si de som deltok jevnlig og de som ikke gjorde det.