Hans-Christoph Seebohm, leder for de fordrevne og samferdslesminister i Forbundsrepublikken, skapte stor oppstand da han i 1964 hevdet at Münchenavtalen fortsatt gjaldt (det vil si at Sudetenland var å regne som en del av Tyskland). Michael Stewart besøkte Tsjekkoslovakia på 1960-tallet og uttalte at man måtte se bort fra grenseendringer i 1938 og senere. Stewart understreket at avtalen var urett og farlig, hadde vært død i mange år, og avtalen kunne ikke brukes for å reise nye krav mot Tsjekkoslovakia. Stewart sa også at det var et faktum at avtalen ble signert og trådte i kraft. Willy Brandt uttalte i 1969 at avtalen var urettferdig og ikke i samsvar med folkeretten, men at avtalen likevel hadde reelle juridiske konsekvenser. Tidlig i 1970-årene søkte Bresjnev å bedre forholdet til Forbundsrepublikken og Brandts nye bedret relasjonen til landene i øst. Prahatraktaten mellom Vest-Tyskland og Tsjekkoslovakia (11. desember 1973) er den egentlige fredsavtalen mellom de to landene og den opphevet Münchenavtalen med hensyn til relasjonen mellom de to landene. Prahatraktaten holdt rettighetene til de fordreven utenfor i artikkel 2 som bestemte at traktaten ikke vedrørte juridiske konsekvenser for reelle eller juridiske personer i perioden 30. september 1938 til 9. mai 1945. Den tsjekkoslovakiske regjeringen var misfornøyd med at traktaten ikke annullerte avtalen i utgangspunktet, men fornøyd med at landets grenser ble anerkjent.