En egen ukrainsk nasjonalfølelse utviklet seg på 1800-tallet, men ble undertrykket av tsar Nikolaj og fikk liten praktisk politisk betydning. Både i det som i dag er Hviterussland og i det vestlige Ukraina fantes mange kirker som tidligere bekjente seg til den ortodokse læren, men som hadde gått over til den romersk-katolske kirken og likevel beholdt den bysantinske liturgien. Under russisk styre ble disse kirkesamfunnene undertrykket, og i 1839 ble de forbudt av tsaren. Befolkningen ble tvunget til å slutte seg til den russisk-ortodokse kirke i stedet. Denne religiøse identiteten var også blitt en etnisk markør, og menighetslemmene i disse kirkene snakket hviterussisk eller ukrainsk språk. Tsaren ville ikke anerkjenne ukrainere som eget folkeslag, og la i 1876 ned forbud mot å utgi bøker på ukrainsk.