Vel var Ovid en av hovedkildene til middelalderens kunnskap om antikken, men også kjent som : Derfor måtte han omskrives og allegoriseres for å bli passende lesestoff for munker. Man mente dengang at han ble sendt i eksil av tre grunner, «» (= at han sov med Livia, at han så Augustus sove med en gutt, og at han skrev boken om kjærlighetens kunst). Fra ca. 1170 utviklet Arnulf av Orléans en allegorisk tolkning av Ovids verker. Arnulf mente at filosofi og retorikk dannet en bro mellom hedenskap og kristendom ved en felles streben for å forstå verden og uttrykke denne kunnskapen. På 1200-tallet utviklet den franske benediktinermunken Pierre Bersuire (= den moralske Ovid) med tanke på kristen forkynnelse: Satyrer har horn og skulle derfor leses som «biskoper», mens gudinnen Diana skulle tolkes som jomfru Maria. På denne måten omgjorde Bersuire Ovids historier til noe som kunne flettes inn i prekener og gjøre dem mer underholdende, med en passende moral.<ref>Bandlien, Bjørn (2010): «Ovids disipler», Ars AmatoriHeroidesMetamorfoseneNolo pater nosterAmoresHeroidesArs AmatoriaRemedium AmorisMetamorphosesFastiTristiaHeroides – heltinnebrevAmores – kjærlighetseventyrArs amandi – kunsten å elskeKjærlighetskuren & BrevvekslingerMetamorfoserGreske myter og mysterierRomersk religionFastiRomersk religion''.