Plautus var en uvanlig dyktig rimsmed med øye for situasjonskomikk, folkelig og grovkornet. Han la inn sangpartier, , slik at forestillingene ble en slags musikaler, kanskje en rest av antikkens opprinnelige korsang. Livsnytelse er selve livsmålet for hans skikkelser, som opplever politiske og åndelige interesser oppleves nærmest som hindringer og distraksjoner. Slik var trolig stemningen i Hellas i årene etter Aleksander den stores død, og i Romerriket etter den andre puniske krigs påkjenninger. Shakespeares har lånt forvekslingsmotivet i Plautus' («Tvillingene»), mens Molière har brukt den gjerrige Euclio i («Pengekrukken») som modell for Harpagon i . Plautus' storskrytende soldat gjenoppstod i som («kapteinen»), og i Shakespeares skikkelse John Falstaff i flere av hans skuespill. Ludvig Holberg har til og med gjenbrukt Plautus' replikker til sin satire fra 1723. Plautus har således fått en betydning for ettertiden som få andre. Det av hans stykker som oftest ble kopiert, var eller , Amfitryon i hvis skikkelse Jupiter forkledde seg da han lurte Alkmene til sengs.