Omkring 1230 opptrer som storfyrste. Hans sønn Mindaugas samlet landet i 1236. Han omvendte seg til kristendommen og lot seg døpe av erkebiskopen av Riga i 1251 og ble kronet til konge av Litauen 6. juli 1253. Som Litauens første og eneste konge (før 1918) avsto han landområder til Den tyske orden og lovet å la ordenen overta hele riket etter sin død. Men i 1261 avsverget han kristendommen, slo ordensridderne i slaget ved Durbe, og oppmuntret de hedenske prøyssiske nabostammene til oppstand mot tyskerne. Men etter hans død i 1263 bortfalt både kongetittelen og kristendommen. miniatyr|Trakai I løpet av 1300-årene ekspanderte storhertugdømmet Litauen østover og ble en europeisk stormakt. Samtidig klarte litauerne å slå tilbake videre fremstøt fra de tyske ordensriddernes side. Etter tatarenes innfall i Øst-Europa og det Kyiv-russiske rikets sammenbrudd var det mange slaviske fyrster som frivillig eller under tvang sluttet seg til Litauen. Under ledelse av Gediminas (1316–1430) og hans sønner Algirdas og Kestutis erobret Litauen områdene som i dag utgjør Belarus, mesteparten av Ukraina og deler av Polen og Russland. Det litauiske rikets ekspansjon sørøstover på 1300-tallet førte til østslaviske folk ble i flertall. Den litauiske fyrsten tok da i bruk den tids belarusisk som administrasjonsspråk for det vidstrakte riket, mens fyrsten og hoffet brukte litauisk. Rikets fulle navn var "Storfyrstedømmet Litauen, Rus’ og Samogitia". Samogitia er et område i nordvest, mens Rus’ var den tids betegnelse på de østslaviske områdene. Dette var en førmoderne, dynastisk og multietnisk stat, og ikke en litauisk nasjonalstat i moderne forstand. Til forskjell fra Latvia og Estland motsto litauerne i middelalderen angrep fra germanske riddere.