Martin argumenterer at den teknologiske framgangen av flersporsinnspilling og miksebord påvirket eksperimentell rock mer enn elektroniske instrumenter som Synthesizere og gjorde det mulig for The Beatles og The Beach Boys til å bli de første av ikke klassisk utdannede musikere som skapte lange og komplekse komposisjoner. Ved å la seg inspirere fra The Beach Boys’ Brian Wilson og The Beatles’ George Martin, begynte musikkprodusenter i løpet av 1960-tallet å se på innspillingstudioet som et musikkinstrument i seg selv og benyttet som et vesentlig hjelpemiddel i komposisjonsprosessen. I populærmusikken tidlig på 1960-tallet, var det vanlig for produsenter, låtskrivere, og lydteknikere å eksperimentere fritt med den musikalske formen, arrangementene, unaturlige klanger, og andre lydeffekter. En del av de mest kjente eksemplene er Phil Spectors -produksjoner og Joe Meeks bruk av hjemmelagd elektronikk for musikere som The Tornados. Journalist Richard Williams skrev om Spector: «[Han] skapte et nytt konsept: produsenten som den samlede direktør av den kreative prosessen, fra begynnelsen til slutten. Han tok kontroll over alt, han valgte musikerne, skrev eller valgte materialet, overvåket arrangementene, fortalte sangerne hvordan å frasere, var hjernen bak alle faser av innspillingsprosessen med den mest smertefulle oppmerksomhet til detaljer, og utga resultatet på sitt eget plateselskap. I henhold til Williams var det Spector som omformet rockemusikk som framførende kunstart til en kunst som kunne bare eksistere i innspillingsstudioet, og som «brola veien for kunstrock. Da Beach Boys’ album (1966) ble utgitt ble det liggende i fire måneder på britiske hitlister, og mange britiske rockegrupper svarte på albumet med å benytte mer eksperimentell bruk av studioteknikkene.