Under hans etterfølger Christoffer av Bayern fortsatte utviklingen i samme retning, og i Christian I's håndfestning trådte riksrådet frem som rikets fullgyldige representasjon overfor kongemakten. I den ble bestemt at kongen intet merkelig ærend måtte avgjøre uten med størsteparten av riksrådets samtykke. Denne alminnelige setning fantes vel ikke i de følgende håndfæstninger, men den ansås dog visstnok som en selvfølge. En bestemt og uttømmende formulering av riksrådets rettigheter fikk man ikke; derimot fastslo man i de følgende håndfestninger rigsrådets myndighet i de viktigste enkelttilfellene. Dets samtykke krevdes således til utstedelsen av ny lov, skattepålegg, utstedelse og opphevelse av handelsforbud, utstedelse av privilegier for fremmede, utstedelse av krigserklæringer og opptak i adelsstanden. Også hadde riksrådet faktisk en stor innflytelse på besettelsen af lensmannspostene. Videre hadde det sammen med kongen øverste domsmyndighet på herredagene. Det delte således den øverste statsmyndighed med kongen og stod på en viss måte over ham. Var tronen ledig, overtok krigsrådet regjeringen, og rådet over slottene i tilfelle kongens død. For det skulle kongen stå til rette i tvister mellom ham og hans undersåtter, og det var rådets plikt å rettlede kongen hvis han handlet mot sin håndfestning, og hvis han ikke ville rette seg etter dette, pålegge rikets innbyggere å avverge misbruket hans og løse dem fra troskapseder til kongen. Rigsrådet hadde også et tak på kongen fordi det satt med makten til å utnevne ham. Fra 1640-tallet utfordret danskekongen denne makten. For ham var det lettest å vise til et arvekongedømme, og da dette var norsk sedvane i kjølvannet av de norske borgerkrigene, og aldri var blitt avskaffet, kunne danskekongen som etterkommer av de norske kongene påberope seg norsk skikk. Ulike skrifter av anonyme forfattere kom i omløp; de viste seg å være kongens klienter. Her ble de norske kongesagaene benyttet til å underbygge Huset Oldenburgs påstått nedarvede rett.