Årene like etter krigen ble en nedgangstid. Kinoskatten som var blitt pålagt under krigen økte, amerikanske filmer strømmet inn på markedet og man fikk en overproduksjon av nasjonale og nasjonalistiske filmer. Publikumstallene sank med 25 %, og få filmer slo virkelig an (med unntak av komi-serien om Åsa-Nisse). Først i 1950-årene begynte man å få fart på filmindustrien igjen, denne gang med fokus på kvalitets-/kunstfilm. I spissen for denne trenden sto Ingmar Bergman og til dels Arne Sucksdorff. Bergman mottok utallige priser for sine filmer, eksempelvis Jury-prisen i Cannes for , prisen som beste regissør i Cannes for . Han ble nominert til Gullpalmen nesten hvert år i 1950-årene. Utover 1960-årene vant han også Oscar for beste fremmedspråklige film i 1961 for og i 1962 for . Også Arne Sucksdorf vant en rekke priser, for eksempel Oscar for beste kortfilm for i 1949 og priser i Cannes for i 1954. Selv om disse filmene ikke nødvendigvis var så populære som amerikansk film i hjemlandet appellerte de til kritikerne og til et internasjonalt publikum.