Det norrøne navnet fra nordboerne som kom som vikinger ga et annet navn som har blitt ulikt transkribert på mellomengelsk som på slutten av 1100-tallet, og hos Gerald av Wales på 1300-tallet. Selv om navnet åpenbart kommer fra de tidligere norrøne nybyggerne, er det uklarhet rundt opphavet som gjør det vanskelig å trekke absolutte konklusjoner. Irske stedsnavn og forståelsen av dem krever flerspråklig kunnskap innenfor gammelirsk, norrønt (gammelnorsk), mellomengelsk, latin og tidvis også fransk (fra anglo-normannisk opphav). Gjengivelsen av norrøne stedsnavn er blitt formidlet via mellomledd uten kunnskap i det lingvistiske opphavet, som nevnte Gerald, og til sist tolket av engelske og irske lingvister med begrenset kunnskap i norrønt og norsk språktradisjon og toponymi. Det førte til at navnet ble ført tilbake til , forstått som «the Vikings' meadow» («vikingenes eng»). Også det mer kreative («skipinnsjøen»). Magne Oftedal, norsk professor i keltiske språk, har advart sterkt mot denne tolkningen og mener at dette er et tilfelle hvor de gamle transkripsjonene ikke er troverdige: «Det er noe med navnet og oversettelsen «vikingenes eng» som ikke er helt overbevisende. Jeg tror alle som har gjort seriøst arbeid i skandinaviske stedsnavn vil ha en urolig følelse av denne forklaringen.» Oftedal kritiserer dette og sier at endelsen -ló, som i Oslo, er sjelden i norske stedsnavn, og aldri påvist utenfor Skandinavia og heller ikke i en slik kombinasjon. Viking som gruppe av folk eller som personnavnet Viking er heller ikke påvist benyttet som stedsnavn i middelalderen. Framfor «folkeetymologi», i henhold til Oftedal, er den rimelige forklaringen at første element er ikke viking, men eller som i «vik» eller «bukt», og at den mellomliggende av de gamle formene er en feil eller misforståelse i transkripsjonene.