Hunn-kontakten blir oftest kalt SO-239, mens hann-kontakten blir kalt PL-259. Det at de to kjønnene har egne navn er nokså unikt for en koaksialkontakt. Dette har historiske grunner. Kontakten ble først utviklet på 1930-tallet for bruk innen radio-bransjen. Den ble raskt populær siden det ikke fantes så mange skjermede alternativer. Senere har det blitt utviklet mange typer koaksialkontakter som elektrisk har mye bedre egenskaper (kontrollert karakteristisk impedans), men UHF-kontakten har blitt værende igjen i mange sammenhenger - spesielt for amatørradio. Dette kan ha med å gjøre at den er enkel å montere (lodde) på koaksialkabelen og at den er mekanisk ganske robust. Den har også en tykk senterleder som tåler mye strøm og som ikke tar så lett skade ved flere matinger. For amatørradio ved høyere frekvenser som 144 MHz, 430 MHz og mikrobølge brukes heller kontakter som SMA-kontakt, BNC-kontakt eller N-kontakt. På det amerikanske markedet blir ofte amatørradio-produkter for frekvenser helt opp til 430 MHz-båndet solgt med UHF-kontakter selv om dette ikke er helt optimalt. De samme produktene blir ellers i verden vanligvis levert med N-kontakter.