Mange i Den dominikanske republikk påberoper seg stolt å ha tainoblod i årene, da det oppsto en viss meztisisering gjennom mer eller mindre frivillig omgang mellom spanske menn og tainokvinner som ble tatt som konkubiner. Minnet holdes også i hevd gjennom heroiseringen av Enriquillo, en tainohøvding som gjorde opprør og gjennomførte en vellykket motstandskamp fra opprørslandsbyer i Bahurucofjellene. Han og hans folk ble til slutt innvilget et liv i frihet i en fri landsby under spansk "beskyttelse", mot at han og hans menn hjalp til med å jage og fange rømte svarte slaver i de samme Bahurucofjellene. Hele hans landsby ble brent ned og alle tainoer i landsbyen ble massakrert i 1537 av «svarte rømlinger» (cimarrones), som så på Enriquillo og hans menn som sine farligste forfølgere. I Santo Domingo står det en statue av høvding Enriquillo utenfor hovedstadens Historisk Museum, det er skrevet flere bøker om ham, og alle skolebarn i Den dominikanske republikk lærer om ham. En innsjø på øya, Lago Enriquillo, er også oppkalt etter ham. En annen berømt tainohøvding er Hatuey, som kom seg unna massakren i Jaragua i1504 og flyktet med sin landsby til Cuba. Der ytte han motstand mot de invaderende spanjolene i 1511, men ble tatt til fange. Han fikk valget mellom å bli brent på bålet eller bli garrotert (kvelt med en løkke rundt halsen). Han fikk tilbud om å "bare" bli garrotert hvis han lot seg kristne før henrettelsen, da ville han også få anledning til å komme til de kristnes Paradis. Hatuey valgte bålet, da han slett ikke ville møte igjen de brutale spanjolene i deres "Paradis".