Den andre utviklingen var papirblokksystemet. Diplomater hadde lenge brukt koder og chiffer for konfidensialitet og for å minimere telegrafikostnader. Som koder ble ofte ord eller fraser konvertert til nummergrupper (typisk 4 eller 5 siffer) ved å bruke en slags ordliste, eller kodebok. For å øke sikkerheten så kunne et hemmeligholdt nummer bli satt sammen med (vanligvis modulær addisjon) hver kodegruppe før forsendelse. Det hemmelige nummeret ble endret ved jevne mellomrom (dette kalles dobbeltkryptering). På begynnelsen av 1920-tallet så innså tre tyske kryptografer, Werner Kunze, Rudolf Shauffler og Erich Langlotz, som var involvert i oppgaven med å knekke slike systemer, at om hver kodegruppe ble dobbeltkrytpert med et helt tilfeldig nummer så kunne meldingen aldri dekrypteres. De brukte et par identiske papirblokker som hadde bli påtrykt linjer med tilfeldige nummergrupper. Hver side hadde et serienummer og 8 linjer. Hver linje hadde 6 femsifrede nummer. En side ble brukt som et arbeidsark for å kryptere en melding, og deretter tilintetgjort. Serienummeret ble sendt sammen med den krypterte meldingen. Mottageren ville så reversere prosedyren, og deretter ødelegge hans versjon av siden. Det tyske utenriksdepartementet satt systemet i drift i 1921.