Samtidens historikere som behandlet denne perioden — i hovedsak Suetonius (ca. 69 – etter 122 e.Kr.) og Tacitus (ca. 56 – etter 117 e.Kr.) — skrev generelt i negative vendinger om deres styre. Tacitus skrev om historiografien for de julo-claudiske keisere: «Historiene til Tiberius, Caius, Claudius, og Nero, mens de satt med makten, ble forfalsket gjennom skrekkvelde, og etter at de var døde ble de skrevet under irritasjonen av nylig hat.» I ettertid har det blitt innsett at Roma nådde høyden av sin makt og rikdom; den kan bli vurdert som en gullalder for romersk litteratur og kunstarter, men det var også en periode av ekstrem keiserlig ødselhet. De julo-claudiske keisere var romerske adelige med en imponerende slekt, men deres opptatthet av idealene og livsstilen til det gamle aristokratiet førte til konflikter mellom egeninteresser og plikter. De verdsatte minnet av den romerske republikken og ønsket å involvere senatet og den romerske adelen i styringen av riket. Over tid ble det stadig mer umulig og førte til at senatet degenererte, mistet makt og sin effektive rolle. Isteden ble andre adelige henrettet etter anklager og dom for forræderi og konspirasjoner, samt at keisermakten ble mer dominerende ved at den knyttet til seg offiserer fra lavadelen og frimenn. Keiserens reelle makt hvilte til sist på den romerske hæren som keiseren selv var øverstkommanderende for. Hæren ikke bare sikret keiserens makt i Roma, men opprettholdt også fred og framgang i distriktene.