I 1868, foreslo franskmannen Ambroise Firmin-Didot i boken , at fransk burde adoptere en bokstav , siden i mange ord ikke uttales som [t], men som [s]; spesielt i ord fra latin der følges av en . Dette gjelder for eksempel alle ord som slutter med endelsen - (f.eks. og ). Samtidig var det ønskelig å beholde -en som en , slik at ordenes morfologi kunne sees, og det var lettere å se hvilke ord som var beslektet. (For eksempel uttales -en forskjellig og ([s] i det første, [t] i det andre; disse ordene kunne da skrives som og . Gitt at skal uttales [s] får vi her både en rettskrivning som er mer i tråd med uttalen av ordene, samtidig som vi også ser at ordene har samme rot.) Dette ble imidlertid ikke fulgt opp. En slik bokstav ville vært lik i funksjon til bokstaven ç, der i en posisjon der den vanligvis uttales [k], skal uttales [s], men pga. historisk rettskrivning og morfologi har man beholdt -en.