Etter kirkeordinansen av 1607 skulle barn født i ekteskap døpes prekenen, mens barn født utenfor ekteskap skulle døpes , slik at «ære og vanære» ble holdt adskilt. Ved døpefonten skulle presten attpåtil formane ugifte foreldre til straff, bot og bedring særlig rettet mot mødrene om ikke å forsømme barnet, slik «skjøger pleier». Barn født utenfor ekteskap fikk ingen arverett etter sin far; de var uønsket i laug og som faddere. Reformasjonsjubileet i 1617 ble feiret med enda en innskjerping, en forordning mot leiermål, med straff i form av offentlig skrifte i kirken, opplevd som en stor og varig skam, i tillegg til bot til kongen, for kvinner satt til seks riksdaler eller verdien av to kuer, og det dobbelte for barnets far. Kunne ikke folk betale, skulle de straffes fysisk. I forordningen av 1617 ble begge kjønn definert som «løsaktige», og også barnets mor ble straffet, et brudd med tidligere lovgivning og rettsoppfatning der bare mannen var blitt straffet, ut fra tanken om at han hadde krenket kvinnens ære.