Bekymret over nasjonalsosialistene holdt Thomas Mann i 1930 for en fylt sal i Berlin en beveget tale. Den trykte utgaven fikk tittelen , der han gikk hardt ut mot nazistene. Talen ble senere kjent som «den tyske talen». Thomas Mann lot seg ikke bringe til taushet av nazistenes forsøk på å overdøve ham med buing, men beskrev bevegelsen deres som «». Som en av de første beskrev han nazismen som en ideologi med røtter i tysk romantikk; han kalte det «romantiserende filosofi». Han beskrev nazismen som en radikal nasjonalisme forbundet med «en orgiastisk naturkult», «radikalt antihuman» og «vilt dynamisk», som kretset rundt mørke krefter som virket skapende, men viste seg destruktive, forent av to idéstrømninger i tysk kultur: En naturorientert ultranasjonalisme og en livsdyrkelse. Hans tanker ble i 1940 videreført av Arthur Lovejoy som grunnla universitetsfaget idéhistorie. Lovejoys artikkel prøver å forklare andre verdenskrig i lys av romantikken.