Ben kan klassifiseres basert på forbeningsform (direkte eller indirekte), modningsgrad (umodent kallus eller modent lamellært) og histologisk tetthet (kompakt kortikalt eller spongiøst trabekulært). Alveolarben forbenes gjennom direkte ossifikasjon. Ved vekst og tilheling i knokler med direkte forbening finnes umodent ben med tilfeldig kollagen-orientering og osteocytt-tetthet tilsvarende modent ben. Ved normale forhold har alveolært ben kortikalt ben på ytre (buccale) og indre (palatinale/linguale) overflater. Overgangen interdentalt mellom den ytre og indre kortikalplaten kalles alveolær crest. Tynnere kortikalt ben (kalt lamina dura) dekker overflaten i tannalveolen hvor ekstrinsiske PDL-fibre «forankrer» tannen. Under den kompakte kortikale overflaten finnes spongiøst trabekulært ben med hulrom som inneholder benmarg og fett. Ratio mellom kortikalt og trabekulært ben varierer vesentlig både mellom individer og ulike deler av kjevekammen. Studier har vist at kortikalt ben er tykkere palatinalt/lingualt enn buccalt/labialt både i over- og underkjeven. Det er også vist at trabekulært alveolarben hos individer med naturlige tenner er mer porøst i overkjeven enn i underkjeven, og at det i tannløse kjever er mer benmarg i overkjeven enn i underkjeven. Det er foreslått å klassifisere alveolær bentetthet basert på boremotstand, histomorfometriske analyser og røntgenologisk tetthet på tredimensjonale opptak. Områder på kjevekammen kan da kategoriseres med (1) kompakt kortikalt ben, (2) porøst kortikalt ben kombinert med kompakt trabekulært ben, (3) tynt og porøst kortikalt og trabekulært ben, (4) tynt trabekulært ben og (5) umodent ben.