Adolf Waas (1956) så barnekorstoget som en manifestasjon av ridderlig fromhet og som en protest mot forherligelsen av den hellig krig. H. E. Mayer (1960) videreutviklet Alphanderys ideer om de uskyldige, og hevdet at barna var Guds utvalgte folk ettersom de var de fattigste. I anerkjennelse av en fattigdomskult hevdet han at «barnekorstoget markerte både en seier og mislykkethet for ideen om fattigdom». Giovanni Miccoli (1961) var den første som noterte at samtidskildene ikke framstilte de deltagende som barn. Det var denne gjenkjennelsen som underminerte alle andre tolkninger, unntatt kanskje den til Norman Cohn (1971) som så den som en eskatologisk endetidskult, eller bokstavtro premillennialisme hvor de fattige forsøkte å unnslippe elendigheten i deres dagligliv. Peter Raedts' analyse fra 1977 er betraktet som den beste kilden til dags dato for å vise de mange sakene som omgir barnekorstoget.