Jernbanemateriellfabrikken Fiat Ferroviara startet sin virksomhet i 1917, fire år senere startet ingeniørene et prosjekt, «Vettura automotrice a Petrolio» om hvordan å skape en forbrenningsmotorvogn med teknologi hentet fra lastebilfabrikkene. Prosjektet kom ikke videre fra prototypstadiet. Men ingeniørene gav ikke opp sitt arbeid om å introdusere dieselmotordrift i jernbanen og utviklet et diesellokomotiv i 1923. De startet også på nytt motorvognprosjektet i 1924 hvor man eksperimenterte med forbrenningsmotor og transmisjonssystem, ferdigresultatet ble flere typer under fellesbetegnelsen «» med både bensin og diesel. Fiat TA 180 dukket opp i et utkast datert 26. februar 1924 med tittelen «Carrozza automotrice petroleo elettrica da 200 cavalli», dvs. bensinelektrisk skinnebuss med ytelsesevne på 200 hestekrefter. Bensinmotoren ble senere byttet med en dieselmotor. Det ble bygd en vanlig jernbanevogn av passasjevogntype på 17,750 mm lengde (senere utvidet til 19,000 mm) og 2,955 mm bredde med en sekssylinders dieselmotor av type Fiat Grandi V206 i egne motorrom med en ytelsesevne på 180 hk (132 kW) og en topphastighet på 60 km/t. 4 eksempler ble bygd i 1928-1929, to til normalspor (FS Ne 8401-8402), to til smalspor (950 mm) på Sicilia (FS RNe 8901-8902). Fiat TA 150 skilt seg fra TA 180 kun ved å ha dieselmekanisk transmisjon med girkasse som et alternativ allerede i utkastet med tittelen «Automotrice FIAT A. 150» datert 4. mars 1924. I kontrast til TA 180 var denne vogntypen ikke en suksess, det vist seg at girkassen var for komplisert oppbygd. I 1930 fikk TA 150 samme transmisjonssystem som TA 180..