Før utviklingen av akveduktene måtte romerne, som de fleste av sine samtidige i den antikke verden, skaffe seg vann fra vannkilder som elver og brønner, eller fra sesongmessig nedbør som ble samlet fra hustakene i store kar eller tanker. Avhengigheten av slike vannressurser begrenset veksten i disse samfunnene. Romas akvedukter var ikke romerske oppfinnelser; romerske ingeniører var kjent med lignende vannteknologi hos nabofolk som etruskerne og grekerne, men de romerske løsningene var langt større og langt mer suksessfulle. I tidlig keisertid sørget Romas akvedukter for at byens befolkning på over en million innbyggere hadde rikelig tilgang på vann. Den gode tilgangen på vann for offentlig bekvemmelighet ble en vesentlig del av det romerske dagliglivet. Avløpsvann fra akveduktene kunne benyttes for å rense byens kloakker. Vann fra akveduktene ble også ført videre til villaene, der vannet overrislet hageanlegg og store gårdsbruk. Akveduktene ble et betydelig bidrag til Romas økonomi og vekst.