På 1800-tallet og tidlig på 1900-tallet var det vanlig at kristne, jødiske og muslimske kvinner i Egypts byer hadde slør, mens det på landet ikke var så vanlig og mest utbredt i overklassen. På slutten av 1800-tallet var det vanlig at kristne jenter begynte med slør i 10-års alderen. Juristen Qasim Amin argumenterte i boken (, 1899) for en friere klesdrakt for kvinner. Amin mente at de rådende klesreglene ikke var hjemlet i koranen eller i sunna. I 1923 ble Egypts første kvinnesaksforening dannet, . Huda Shaarwai fra foreningen fjernet sløret etter en utenlandsreise og flere fulgte hennes eksempel. I 1950-årene var det få unge kvinner med hijab i egyptiske byer. I 1970-årene begynte flere å gå med tildekket hår og noen begynte å gå med drakt der bare ansikt og hender var synlig, drakten var løs slik at kroppens konturer ikke skulle vise og som regel i neddempede farger som mørkeblå, brun eller grå. Denne stilen ble først vanlig blant unge studenter og jenter fra bedrestilte familier. Klesdrakten var knyttet til likhetsideologi der ingen skulle stikke seg ut og et ønske om å unngå kontakt mellom kjønnene utenfor ekteskap. Blant fattige egyptere i 1970-1980-årene var det vanlig at unge kvinner fulgte vestlig stil og gikk i fargerike klær. I løpet av 1980-årene gikk også fattige egyptere over til lange ermer og lange skjørt med neddempede farger, etter hvert ble det normen å dekke til håret også. Tilgang til høyere utdanning for bredere lag av befolkning var en viktig bakgrunn for at hijab ble vanlig i Egypt. Fra omkring år 2000 begynte overklassekvinner å gå uten hijab og det ble etter hvert oppfattet som lavstatus. Noen barer og restauranter som retter seg inn mot velstående egyptere praktiserer forbud mot hijab og lignende antrekk.