Ved ligger en ydmyg liden Kaffee. En gammeldags Stue er al dens Plads, der er ei Forgyldning, der bruges ei Gas. Den har en Søgning, der sjelden brister, af Etudianter og smaa Artister; og kommer ei disse, da eier den dog en stillere Gjæst i sin dunkle Krog. Der vandrer omkring i den straalende Stad en skibbruden Flok, der aldrig er glad; der møder dem Ingen med Smil eller Nik, de færdes i Sværmen med slukkede Blik. De søge et Hjem; en ringe Kaffee er det bedste for dem. Nu er det Midnat, der sidder en Gjæst endnu ved sit Bord med en Sukkervandsrest. Hans Ansigt er falmet, hans Dragt er grov, hans Linned er reent, og hans Hænder er smukke han støtter sit Hoved, som om han sov — der er saa tyst; man kan høre ham sukke.