Crowley var i verket svært aggressiv mot bruken av prestegevanter, og la vekt på at Guds hevn ville komme dersom man fortsatte å bruke dem. Han var i sin utlegning av konseptet ubetydelighet klarere enn Hooper hadde vært under Edvard I, og fokuserte på ubetydelig i en kirkelig sammenheng. Hans røde tråd var at gevantene i utgangspunktet var noe ondt. Han gikk med på at de i seg selv kunne være ubetydelige, men ettersom bruken i hans oppfatning var skadelig kunne de ikke være ubetydelig i en kirkelig kontekst. Han hevdet videre at gevantene var en snublestein for de som hadde et overtroisk syn på presteskapet, og en bekreftelse av katolske skikker. Som virkemiddel anbefalte han passiv motstand, og la seg der nærmest Calvin og Bullinger i motsetning til de mer radikale motstandsmetodene til Knox og John Ponet. Han var allikevel radikal nok til at hans motpart reiste bust når han skrev at ingen menneskelig autoritet kan motsi guddommelig forbud mot et misbruk, selv når misbruket stammer fra noe som er ubetydelig. Han presenterte en rekke bibelsteder som argumenter mot bruken av prestegevanter, og siterte andre gevantmotstandere. Mot slutten av verket angrep han sine motstandere som «blodige forfølgere» hvis «formål er å skjende det ærerike Jesu Kristi Evangelium, noe de aldri skal klare å gjøre». I en avsluttende bønn ber han Gud om å fjerne «alt papistisk slam og overtro som nå plager din kirke».