Som nevnt kan ikke vokaltegn opptre uavhengig av en konsonant: De må skrives sammen med en konsonant, og kan skrives over, under, foran eller bak denne konsonanten. Uavhengig av plasseringen av vokalen skal den alltid uttales den konsonanten den skrives sammen med. Dersom et ord begynner med en vokallyd, brukes bokstaven อ som «vokalbærer». I den følgende tabellen representeres konsonanten med « - » slik at man lettere kan se hvordan vokalen ser ut. Dersom det ikke er noen vokal tilhørende en konsonant, har alle konsonantene en eller [a] som skal uttales i stedet. Slik systemet er, burde det helst være den første, men praksis tilsier at det heller er den korte a-lyden som dominerer der ingen vokal er skrevet. Dette er gjerne en arv fra sanskrit, der det er kort a som skal leses der det ikke er noen skrevet vokal. Der en uskreven [a] følger konsonanten, er dette den siste lyden i stavelsen – det kan altså ikke være noen etterfølgende konsonant. Den siste konsonanten i et ord kan ikke ha en uskreven [a]; der den siste lyden i et ord er en kort [a], markeres dette alltid.