Konferansen virket opprinnelig som en diplomatisk suksess for Sovjetunionen da den legitimerte Sovjets kontroll over Øst-Europa og forbedret sjansen for økonomisk samarbeid med Vest-Europa. Etter hvert som innholdet i erklæringen spredte seg blant sovjetiske innbyggere ble det tydelig at dokumentet kunne brukes til å synliggjøre undertrykkelser og rettighetsbrudd. Den nye erklæringen og den voksende, internasjonale rettighetsbevegelsen støttet eksisterende dissidenters kritikk mot sovjetregime. 12 dissidenter, deriblant Jurij Orlov og Ljudmila Aleksejeva, opprettet Moskvas Helsingforsgruppe i 1976. Gruppen jobbet innenfor sovjetisk lovverk for å promotere internasjonale rettigheter og vedtak nevnt i deres egen grunnlov. Dermed svarte de på Helsingforserklæringens oppfordring til privatpersoner om å overvåke rettighetsbrudd.