Optimatene favoriserte – de adelige familiene – og gikk mot at de «nye menn», normalt plebeiere som ofte var fra provinsene, fikk innpass i politiske embeter. Ironisk nok var en av de fremste optimatene, Marcus Tullius Cicero, selv fra denne kategorien. Betegnelsen «De gode menn» innebærer en moralsk eller sosial overlegenhet over dem i de nedre klassene som gradvis hadde fått et fotfeste i regjeringens organer siden de såkalte «klassestridene» på 200-tallet f.v.t.