Fra loven trådte i kraft har det ikke vært overført statlige midler til den katolske kirke eller til andre trossamfunn. Alle sakralbygg reist før 1905, spesielt kirker, er offentlig eiendom og vedlikeholdes av staten. Religionsundervisningen i statlige skoler ble også avskaffet. Dette betød at de generelt eldre katolske kirkebyggene - altså de som er knyttet til det største trossamfunnet - vedlikeholdes av staten, mens de til de andre kristne kirkesamfunnene og andre religioners gudstjenestehus av aldersgrunner ikke er det. Et unntak er området Alsace-Lorraine, som da var en del av keiserriket Tyskland, hvor det fortsatt er religionsklasser i statlige skoler,[3] Fransk Guyana, Fransk Polynesia og Ny-Caledonia. Allerede i 1901 slo en ny foreningslov fast at trossamfunn måtte søke om anerkjennelse som forening, noe som var underlagt strenge vilkår, som ble gjennomført strengere og strengere i årene under Émile Combes, og til slutt nektet nesten alle samfunn.