Etterhvert som bedre og kraftigere forsterkerelektronikk ble tilgjengelig utover 1950- og 1960-tallet forsvant mye av fokuset på ren energieffektivitet (som en bieffekt krympet høyttalerne dessuten gradvis i størrelse). Man begynte i stedet å konsentrere seg om å bli kvitt de ulike formene for lydfarging og forvrengning som fremdeles fulgte med musikken fra høyttalere. Som følge av dette ble det etterhvert etablert faktiske mål og standarder for lydgjengivelse. I den tekniske utviklingen lå britiske BBC og KEF Loudspeakers langt framme. De forsket fram og prøvde ut nye materialer og produksjonsmetoder, og oppnådde enkelte banebrytende resultater. Sprøytestøpte høyttalermembraner av plast (bextren, polystyren) og kantoppheng av kunstig gummi (neopren) var enkeltfaktorer som førte til markant reduksjon av lydfargingen fra høyttalerne, selv om det kostet i form av effektivitet grunnet økt bevegelig masse. På denne tiden i USA hadde General Electric og Jordan allerede arbeidet noen år med metallmembraner, noe som benyttes i høykvalitets høyttalere den dag i dag. Acoustic Research revolusjonerte på sin side kabinettkonstruksjonen med sitt akustiske oppheng («acoustic suspension»), hvor basshøyttaleren ble gitt svært myke oppheng. Hoveddelen av fjærvirkningen mot membranen ble dermed pneumatisk, forårsaket av luftmengden inne i det lukkede kabinettet. Konstruksjonen kunne gjøres svært kompakt sammenliknet med datidens standard, igjen på bekostning av effektiviteten.