Det ble i denne fasen viktig for sørvietnameserne å ta det militære initiativet, noe som var krevende etter de store tapene, den dårlige kampmoralen og den militære situasjonen i hele landet. Imidlertid var også de nordvietnamesiske styrkene utsatte, da deres forsyningslinjer ikke klarte å holde tritt med den raske framrykkingen og ble svekket av amerikansk bombing, samt at de omfattende kampene over hele landet gjorde det vanskelig å få inn nye forsterkninger. Den sørvietnamesiske strategien var derfor å forstyrre de nordvietnamesiske styrkene gjennom begrensede angrep utover i mai og juni, kombinert med amerikansk bombing av posisjonene og forsyningslinjer. Dette gjorde at fokus for de nordvietnamesiske styrkene ble mer defensive og sikkerhetsorienterte og ga sørvietnameserne rom for planlegging av motoffensiven nordover.