Røttene ligger i barokkmusikken: den gang var det vanlige å angi såkalte continuo-stemmer i kortform slik at musikeren utformet stemmen med en viss grad av frihet. Andre stemmer, for eksempel sangmelodier og solostemmer i konserter, var fullt utskrevet, de var altså . Dette er til en viss grad analogt med sanger som angis med moderne akkordbesifring: sangeren forventes å følge den «obligate» melodistemmen, mens akkompagnementet kan utformes «ad libitum».