Kitsch er opprinnelig et negativt begrep, og oppsto blant kunsthandlere i München på 1800-tallet. Det ble brukt om billig kram og falsknerier som ble solgt til engelske og amerikanske turister. Det var altså på denne tiden ingen tvil om hva som var kitsch og hva som var kunst. Kitschen betegnet utelukkende svindel. Kitschbegrepet ble etterhvert utvidet til også å gjelde andre kunstarter enn billedkunst. Man begynte for eksempel å snakke om kitsch-romaner. Begrepet fylte et tomrom i litteraturkritikken, fordi man hadde behov for å skille «ærlig» smusslitteratur fra litteratur som gav seg ut for å være stor, men som i virkeligheten ikke var annet enn fusk. Denne kitsch-litteraturen hadde høyverdig språkbruk og omtalte vidløftige temaer uten tilstrekkelig kunnskap, innlevelse og indre logikk. Allerede her har kitschen fått sin fremste egenskap i forhold til andre, lignende gjenstander og fenomener som heller ikke kan betegnes som kunst; at den utgir seg for å være noe den ikke er. Uredeligheten ligger med andre ord innebygget i begrepet. Andre karakteristikker som inngår i den utvidede forståelsen av kitsch, er søtladenhet, pseudo-romantikk, forfalsket idyll, svart-hvitt-fremstilling og et verdensbilde preget av opphevelse av all disharmoni. Vi aner allerede her at kitschen har potensial til å betegne langt mer enn kunstens antipode: At den lett kan bli et bilde på menneskelig blindhet, eskapisme og falskhet generelt, at den med andre ord henviser til menneskenes manglende mot til innsikt, erkjennelse og opprør.