I et etterord til bindet "Tinerețea lui Don Quijote" hevder Marin Sorescu at den kunstneriske handlingen er basert på å ha mot til å avsløre deg subjektivitet, "sjelen, med sine mørkeste sprekker, frykt, de mest personlige ønsker" som sikter på å komme ut av anonymitet; å være akkurat som fuglen som, selv om den tilbringer mesteparten av tiden sin i et tre, ikke bare synger inne eller om det samme treet. Poesi må være tydelig, ikke forenklet for det vanlige forståelsesnivået, så direkte som mulig, for å virkelig formidle dikterens sanne selv, uten å nøle. Man kan identifisere disse trekkene i diktene hans, spesielt i de hvite versene, som ofte florerer av ironi eller selvironi, i et språk som ikke unngår dagligdagse.