De vestlige styrkene skulle offisielt okkupere det eldgamle keiserriket, men hadde sjeldent nok tropper til å gjøre dette effektivt. De måtte håndtere lokale myndigheter som hadde deres egen agenda. Ved fredskonferansen i Paris måtte diplomater forsone disse autoriteter med de konkurrerende krav til nasjonalistene som hadde ønsket hjelp av dem i krigen, strategiske eller politiske ønsker tilhørende de vestlige allierte, og andre agendaer som ønske av å innlemme de fjorten punkters ånd. For eksempel, for å leve ut selvbestemmelsesidealet i de fjorten punkter, skulle tyskere, enten østerriksk eller tysk, få selv bestemme deres fremtid og regjering. Derimot var særlig franskmennene bekymret for at et utvidet Tyskland ville være en stor sikkerhetsrisiko. I tillegg gjorde delegasjoner som tsjekkerne og slovenerne sterke krav på visse tysktalende territorier.