Strupesang forekommer i musikktradisjoner spredt rundt i hele verden, men i hovedsak hos tuvinere, mongolene, tibetanske munker, inuitter og basjkirer. Strupesang er særlig kjent blant tyrkisk-mongolske stammer i Atlaj-fjellene-Sajanfjellene i det sørlige Sibir og vestlige Mongolia. En type strupesang praktiseres i det sørlige Afrika. Kargyraa-strupesang i Mongolia fremføres i området 70 til 100 Hz. Lokalt i Tuva kalles sangteknikken eller som er mongolsk og betyr strupe. I Tuva sies det at strupesang oppsto for lenge siden da man forsøkte å etterligne de naturlige lydene i omgivelsene som i lyden av fosser eller vind. I Tuva er strupesang nært forbundet med animisme, troen på at alt i omgivelsene har sjel. Et viktig ledd i dokumentasjon av strupesang fra Tuva var opptak gjort i 1987-1988 og gitt ut på Smithsonian-Folkways. Strupesang fra Tibet er bedre dokumentert historisk, blant i form av lama Je Tzong Sherab Seng som i år 1433 skal ha drømt om en sjelden dyp stemme som brølet fra et vilt dyr. Tibetanske utøvere fremfører strupesang ned til 75 Hz sammenlignet med 150 Hz som er det laveste tradisjonelle bassangere klarer.