Flyet var vanligvis utrustet med to seter, og som vanlig på denne tiden var det bygd som en skjelettkonstruksjon av tre trukket med seilduk. Motoren var som regel en firesylindret Argus eller en sekssylindret Mercedes E4F, men flere varianter fantes. Vingene manglet flaps, isteden måtte piloten vri selve vingen når han svingte. Flyet viste seg å være stabilt i luften, og var svært egnet til rekognosering. Seilduken i vingene var ikke malt, så lyset slapp igjennom og gjorde det vanskelig å se flyet fra bakken når det lå over ca. 400 meters høyde. Teknikken med å vri vingen gjorde at flyet svingte langsomt og med svært vid radius. Det ble derfor et enkelt bytte for motpartens raskere fly. Ettersom tyskerne fikk utviklet mer avanserte fly, ble Taubene trukket ut av aktiv fronttjeneste, selv om det fantes enkelte igjen fram til 1915. Isteden ble det benyttet som skolefly.