Til forskjell fra hesteomnibussen og hestevogner var kusken ute av stand til å bruke trekkhestene når han skulle bestemme hastigheten og stoppe tidsnok. Mens hestebussen har svingler og midtstang som deler av trekkutstyret, hadde tospannet ikke annet enn trekkliner festet til undersiden av endeplattformen, og dermed kunne kjøringen knapt påvirkes. Derfor måtte kusken ha et bremsesystem med et håndbrekk han svingte på for å klemme skinnebremsene mot flenshjulene. Bremseeffekten var avhengig av liten avstand mellom akslene, ettersom skinnebremsene var montert på utkantene av hjulene, slik at så trykket kom fra begge retninger. Kusken måtte ha strøsand i en håndkasse på endeplattformen for å strø sand på skinnene i regnvær. Kreftene som genereres av bremsene på en så lettbygd konstruksjon betyr at man måtte ha spenningsstivere på innsiden av vognkassen (under sittebenkene) for å motarbeide forvrengninger. Mangfoldet av varianter av sporvogner betydde at det var forskjellige arrangementer i understellet/chassiset, som for eksempel på Stephenson-vogner fra tiden mot 1890, hvor bremsene ble satt på innsiden av hjulene. De danskbygde hestesporvognene fra Randers, som ble levert til St. Petersburg i Russland i 1876-77, hadde de såkalte med bladfjær på utsiden av hjulene, slik at de kunne dreies uavhengige på akslene, for å ha bedre kjørsel i kurvene.