Erik Scavenius var utenriks- og senere statsminister i denne perioden, etter press fra kongen som hadde nektet å godta et ministerium der P. Munch fortsatte. Scavenius stod for en gjennomført samarbeidspolitikk ut fra et oppfatning av at Danmark ikke lot seg forsvare militært, og derfor måtte holde seg inne med overmakten. Han vant tyskernes tillit ved sin blanding av imøtekommenhet som forebyggelse, samt en forhalende forhandlingsteknikk i håp om å beholde mest mulig suverenitet. Scavenius tok selv ansvaret for samarbeidet og stod for sitt valg, men dette vakte i økende grad motvilje i store deler av den danske befolkningen, særlig etter at den tyske krigslykken snudde med nederlaget i Stalingrad. Med den danske generalstreiken i august 1943 («augustopprøret 1943») brøt samarbeidspolitikken sammen. Etter frigjøringen i 1945 ble Scavenius sterkt kritisert for sin holdning under okkupasjonen, men forsvarte seg godt.