På 1850-tallet begynte konsertouverturen å bli erstattet av det symfoniske diktet, eller tonediktet, en form utarbeidet av Franz Liszt i flere verk som begynte som dramatiske ouverturer. Skillet mellom de to sjangrene var friheten til å forme den musikalske formen i henhold til eksterne programmatiske krav. Det symfoniske diktet ble den foretrukne formen for de mer «progressive» komponistene, som César Franck, Camille Saint-Saëns, Richard Strauss, Aleksandr Skrjabin og Arnold Schoenberg, mens mer konservative komponister som Anton Rubinstein, Tsjajkovskij, Johannes Brahms, Robert Schumann og Arthur Sullivan forble trofast mot overturen.