De flydyktige kopier ble spesielt valgt ut til å være forskjellig nok til at en vanlig publikummer kunne skille dem. De var alle typer kjent for å ha fløyet bra, i eller rundt 1910. I de fleste tilfeller fungerte dette bra, men det var et par overraskelser. For eksempel, i sin tidlige form, kopien av Santos-Dumont Demoiselle, en forløper til dagens mikrofly, var ute av stand til å lette, bortsett fra i korte hopp. Utvidet vingespenn og montering av en mer kraftig 50 hk motor produserte bare marginal forbedring. Da Doug Bianchi, en ansatt som bygde kopien, konsulterte med Allen Wheeler, fortalte han at Demoiselle ble designet for den første pilot, Alberto Santos-Dumont, som var en veldig kort, tett bygget mann. En passende liten pilot, Joan Hughes, et tidligere medlem av Air Transport Auxiliary ble brukt. Med redusert last og den nye pilot fløy Demoiselle veldig bra, og Hughes viste seg å være en dyktig stuntpilot, i stand til å gjennomføre krevende operasjoner. høyre|mini|Shuttleworth-Samlingen en kopi A.V. Rogn IV Triplane I 1960 hadde Bianchi skapt en Vickers 22 (Blériot-type) Monoplan ved hjelp av Vickers-selskapets tegninger beregnet for Vickers Flying Club i 1910, kjøpte 20th Century Fox den ferdig kopi selv om det krevde en ny motor og modifikasjoner, deriblant skifte treskroget med sveiste stålrør, samt å installere balanseror i stedet for vinge-bøying. Denne Vickers 22 var den siste typen som ble brukt av den italienske deltaker. . Denne Vickers ble solgt til en kjøper i New Zealand. Den antas å ha fløyet en gang, på Wellington flyplass styrt av testpiloten, Keith Trillo. Den finnes nå på Southward Car Museum, Otaihanga, New Zealand.