Presbyteriansk radikalisme ble effektivt temmet eller forsonet med britisk styre ved en ny form for protestantisk herredømme, i motsetning til kun en anglikansk. I midten av 1798 hadde det utviklet seg et skisma mellom presbyterianerne og katolikkene, med radikale presbyterianere som begynte å vakle i deres støtte til revolusjonen. Regjeringen utnyttet dette ved å aksjonere mot katolikkene i den radikale bevegelsen i stedet for de nordlige presbyterianerne. Før opprøret ble alle som innrømmet å være medlem av United Irishmen utvist fra Yeomanry (en form for britisk hjemmevern i form av frivillig kavaleri), men tidligere presbyterianske radikalere var nå i stand til å verve seg dit, og de radikalene som vaklet så nå en sjanse til å bli reintegrert i det irske samfunnet. Regjeringen fikk også nyheter om den sekteriske massakren av protestanter ved Scullabogue spredt for å prege protestantisk frykt og øke den økende splittelsen. Den anglikanske presten Edward Hudson hevdet at «kjærlighetens brorskap er over», da han vervet tidligere radikalere til sitt Portglenone Yeomanry-korps. Den 1. juli 1798 i Belfast, fødestedet til United Irishmen-bevegelsen, ble det hevdet at alle hadde nå på seg den røde frakken til Yeomanry. Imidlertid var det protestantiske bidraget til saken og engasjementet til United Irishmen ennå ikke helt ferdig, da flere av lederne for opprøret i 1803 var anglikanske eller presbyterianske.