Den danske utenriksminister Niels Rosenkrantz foreslo forgjeves overfor sin konge at Danmark skulle tre ut av den uvillige alliansen med Napoleon og velge britisk side, i et siste desperat forsøk på å beholde Norge. Etter Napoleons tap i Russland i desember framførte Sverige og Storbritannia et krav overfor Danmark om å avstå Norge. Frederik VI avviste kravet, og fastholdt sin allianse med Frankrike. Britene svarte med å underskrive en traktat i Stockholm 3. mars 1813, hvor de formelt støttet Sveriges krav på Norge. Våren 1813 gjorde danskene endelig tydelige forsøk på å bytte side og vise forhandlingsvilje, men Karl Johan overtalte britene til å avvise den danske fredsdelegasjonen, og den russiske tsaren hadde nå langt større bruk for svensk støtte mot Napoleon – og å rette svenskenes ambisjoner mot Norge snarere enn mot Finland. Etter de mislykkede fredshenvendelsene overfor Storbritannia ble danskekongens hovedstrategi da å sende sin fetter Prins Christian Frederik til Norge i mai for – i tråd med Carsten Ankers bønn – å forhindre Norges innlemmelse i Sverige. Den nye stattholderen la straks ut på reiser i hele landet for å bekrefte bøndenes motstand mot svenskene, og bryte ned borgerskapet britisk- eller svenskvennlige tendenser. Et viktig strategisk trekk ble å privatisere den statlige kornforsyningen, sette prisdannelsen fri og la kjøpmennenes bruke all sin energi i kampen mot hungersnøden – noe som styrket stattholderens posisjon både i handelsborgerskapet og blant sultende bønder. Stattholderens proklamasjoner oppildnet til fedrelandssinn og forsvar av Norge, og ble lest opp i kirkene over hele landet, eller trykket i den nyetablerte avisen .