I substantivbøyingen er -endelser vanlig i en del hunkjønnsord, men bokmål følger likevel ikke alltid systemet i dialektene. For eksempel er «jenta» vanligere enn «kvinna», selv om begge er hunkjønn og har endelse i dialekt. -endelsene står sterkest i ord som har tilknytning til natur og folkeliv, for eksempel «elva», «gata», «hytta» og «bygda», men brukes også mye i noen frekvente ord som «boka». Denne bøyingsformen innebærer imidlertid i seg selv ikke noe egentlig hunkjønn, siden kjennetegnet på grammatisk kjønn er at andre ord samsvarsbøyes med substantivet. Formelt sett har skriftlig bokmål tre kjønn i denne forstand, men hankjønnsformene av adjektiver og determinativer er tillatt i hunkjønn slik at det i praksis kan skrives med to kjønn: felleskjønn og intetkjønn. I tokjønnssystemet, som altså tillater -endelser, heter det både « lit roman», « lille romanen» og « lit bok», « lille boka» i motsetning til « lit eventyr», « lille eventyret». Dette til forskjell fra radikalt bokmål, nynorsk og de fleste dialekter der et hunkjønnsord styrer bøyingen av andre ord slik: « lit bok». Det eneste marginale tilfellet av trekjønnssystem -endelsene konsekvent fører med seg, er når determinativet «min», «din» eller «sin» kommer etter substantivet; det heter «kua », ikke «kua », selv om det kan hete « ku» eller «».