En setning som «Marit likte Per godt» er tvetydig på norsk fordi den kan leses med enten Marit eller Per som subjekt. For å få en entydig setning, kan vi sette inn et finitt (hjelpe)verb: «Marit har likt Per godt». (Marit=subjekt) vs. «Marit har Per alltid likt godt». (Per=subjekt). Dersom setningen har flere verb, vil subjektet enten stå først i setningen eller mellom det finitte (hjelpe)verbet og det infinitte (hoved)verbet. Pronomen som fyller subjektsfunksjonen har på norsk nominativ kasus (ofte kalt «subjektsform» i skolegrammatikken). Med utgangspunkt i setningen «Marit liker Per godt», kan vi lage utvetydige versjoner dersom vi bytter ut navna med pronomen: «Jeg liker deg godt» vs. «Meg liker du godt».