Senere utvikling på fagfeltet har blant annet rettet seg mot å finne andre mål for nytte, slik som livskvalitet, og som tar hensyn til rettferdighet og behandling av fordelingshensyn. miniatyr|Nobelprisvinner Jan Tinbergen var en av flere som foreslo en tilnærming basert på «misunnelsesfrihet». Richard Easterlin presenterte i 1974 en klassisk studie som viste at folk rapporterte å være lykkeligere i høyinntektsland. Samtidig fant han at det var lite samvariasjon mellom lykkenivå og BNP per innbygger når man sammenligner land der inntekten er høy nok til å dekke grunnleggende behov. Dette, som er blitt kjent som Easterlins paradoks, taler mot økonomisk vekst og inntekt som det eneste målet på lykke. Denne fagretningen benytter seg av innsikt fra fra flere disipliner, som kognitiv vitenskap og humaniora, og beveger seg bort fra avslørte preferanser og rasjonalitet som forutsetninger. En ser isteden på individets helhetlige rapporterte tilfredshet og ikke bare nytten det får fra å konsumere goder. Redusert arbeidsledighet, bedre arbeidsforhold og mindre ulikhet er eksempler på faktorer som samvarierer med høyere rapportert lykke. I nytte-kostnadsanalyse kan man så forsøke å måle dette i pengeverdi. Samtidig er bruken av subjektive data blitt kritisert fordi subjektive mål er vanskelige å sammenligne og tolke, og en kan også være lykkelig fordi en simpelthen evner å tilpasse seg.