I antikkens Roma var en basilika en rektangulær bygning med et stort sentralt åpen rom, og ofte en hevet apsis i den motsatte enden av inngangen. Begrepet «basilika» var allerede i førkristen tid et meget tøyelig begrep som omfattet så forskjellige bygningstyper Julius Cæsars basilika i Forum og Maxentiusbasilikaen, det vil si både bygninger med et skip og flere skip. Bruken av søyler peker på betegnelsen basilika som er den latinske formen av det greske , «kongelig», som egentlig er fra , «kongelig søylehall». Allerede i navnet viser at romerne lånte bygningstypen fra det hellenistiske Østen. I romersk tid ble basilikaen den ledende bygningstypen for urban statsarkitektur, som sete for høye embetsfunksjoner som folketribunat og domstol. Basilikaen hadde flere funksjoner, og det kunne være, som med Maxentiusbasilikaen, fylt med tallrike statuer av guder i nisjer i veggene. Under Konstantin og hans etterfølgere ble denne bygningstypen valgt som det grunnleggende formgivningen av det større kirkebygg, antagelig for at basilikaen hadde færre hedenske assosiasjoner enn det antikke tempel, og gjorde det mulig å samle store menigheter på et sted. Som et resultat av byggeprogrammene av de senere kristne romerske keiserne ble selve begrepet basilika i stor grad synonymt med betydningen av en stor kirke eller katedral.