Siden tyskerne hadde behov for at medlemmer av sonderkommandoene forble fysisk i stand til å utføre sine oppgaver, hadde de langt bedre levekår enn de andre innsatte; de sov i egne brakker og fikk tilgang på ulike varer som mat, medisiner og sigaretter som kom til leiren av de som ble sendt i gasskamrene. I motsetning til de vanlige innsatte var sonderkommandomedlemmene normalt ikke utsatt for tilfeldige, uforutsette mord av vaktene. Deres levebrød ble avgjort av hvor effektivt de kunne holde nazistenes dødsfabrikk gående. Som et resultat overlevde sonderkommandomedlemmene lenger enn de andre innsatte ved dødsleirene – men få overlevde krigen.