Før revisjonen i 2012 definerte paragrafen Norges konge som den øverste leder for den evangelisk-lutherske kirke, slik den tidligere var definert i Norges grunnlov § 2 som Norges statsreligion. I praksis innebar dette at biskoper og proster i Den norske kirke ble utnevnt av Kongen i statsråd, og at staten gjennom det norske storting kunne styre kirken og til en viss grad harmonisere dens teologi med norsk lov.