Lederen av den jødiske menigheten i Berlin mottok drapstrusler, og i Koblenz og ved Münster ble fjernsynsoverføringen satt ut av funksjon ved hjelp av sprengstoff. Serien ble heller ikke vist på den statlige kanalen ARD («kanal 1»), men på de delstatskontrollerte fjernsynssenderne («kanal 3»), fordi delstatene Bayern og Baden-Württemberg ellers truet med å slå av senderne. Fjernsynsseerne i DDR følte seg dermed utestengt, siden kanal 3 bare kunne ses i nærheten av grensen mot vest. I Vest-Tyskland lå seertallene på 30-40%, og særlig yngre aldersgrupper viste stor interesse. kalte fortielsen av jødeforfølgelsene «historikernes svarte fredag». Samme år gikk det vesttyske parlamentet inn i sin fjerde runde om foreldelsesfristen for mord og folkemord, etter at debattene i 1960, 1965 og 1969 bare hadde utsatt avgjørelsen. Et halvt år etter fjernsynsserien stemte parlamentet med 253 mot 228 stemmer for at mord og folkemord ikke lenger kunne foreldes. Først og fremst stemte sosialdemokratene mot foreldelse, for første gang på vegne av et flertall av den tyske befolkningen; men blant de konservative motstanden mot opphevelse av foreldelsesfristen, slik at også den senere forbundskansleren Helmut Kohl stemte mot opphevelse. De kristelig-konservative (CDU) hadde ønsket å beholde foreldelsesfristene for å kunne sette sluttstrek for fortiden. – Endelig medvirket til større oppmerksomhet om rettssaken mot vaktmannskaper fra konsentrasjonsleiren Majdanek, som pågikk i årene fra 1975 til 1981, og dermed var den lengste rettssaken mot krigsforbrytere gjennomført i Vest-Tyskland. De milde dommene og frikjennelsene ble nå møtt med hard kritikk, og avslørte det tyske rettsvesenets fallitt i møte med nazi-fortiden.