Og så er Blavatsky innbitt motstander av den franske spiritistbevegelsen etter Allan Kardec, og hans lære om reinkarnasjon, som eier den holdning at det er individets personlige karakter og sosiale trekk som er underkastet reinkarnasjon. Blavatskys egen lære om reinkarnasjon er strengt bundet til hennes forståelse av menneskets indre jeg, selvet. Hun mener at det vi tenker på som vårt jeg til vanlig, kun er en avspeiling av det sanne jeget som man kan våkne opp til ved indre innvielse. Det indre egoet er av natur tidløs, evig og transcendent i henhold til dets inkarnasjoner som utgjør livets hjul. Det sanne jeget er midtpunktet i denne sirkelen, og erfarer derfor alle dets liv på en samtidig måte. Blavatsky mener at det er absurd å si at åndens uttrykk, personlighetene, inkarnerer seg som ”deres nestemenn” på sirkelen, men at det er det indre egoet, midtpunktet i livshjulet, som stråler ut personlighetene (inkarnasjonene) på en samtidig måte (da det indre egoet er tidløs og evig). Fordi sirkelen betegner en samtidig begivenhet for midtpunktet, spør hun hva ånden skal tjene på at en inkarnasjon (person) gjentar historien til «dens neste eller forrige» på syklusen. Sånn sett finnes det ikke flere liv for personlighetene, og sirkelen er den ene inkarnasjonen eller uttrykket som ånden har. Hun sammenligner ideen om en persons tilsynekomst to ganger på evolusjonssyklusen som like avvikende som et barn med to hoder. Man kan altså ikke erkjenne sitt sanne naturs dynamikk ved å søke enten fram eller tilbake på livshjulet, men ved å rette bevisstheten på midtpunktet, som i buddhismen betegner nirvana. For Blavatsky er nirvana ikke en tilstand som ligger utenfor individet, men betegner selvets sanne natur. I praksis betyr det at hun mener at åndelig frigjørelse ligger i oss selv som vår sanne natur, ikke utenfor. Da Blavatsky henvendte seg til forskjellige gruppe mennesker, vil hennes beskrivelse av reinkarnasjon variere noe.