Gabriel Langfeldt anla ikke injuriesak slik Hamsuns forlegger Harald Grieg hadde fryktet. Professoren skrev senere at han hadde vurdert det, men latt det være; tross alt hadde nesten 90 % av anmelderne - enten de likte eller mislikte Hamsuns bok - stilt seg sterkt tvilende til Langfeldts diagnose. En uke etter utgivelsen forsvarte han seg i en kronikk i , der han påstod at «varig» svekkede sjelsevner i lovens forstand kunne bety «kortvarig», og i Hamsuns tilfelle gjelde den tiden han var innlagt. Etter å ha anklaget Hamsun for å komme med usanne beskrivelser fra innleggelsen, skrev Langfeldt i i 1952 at Hamsuns varig svekkede sjelsevner i 1946 slett ikke var til hinder for at han «i 1948-49» kunne skrive en bok, som «». Det siste var en helt subjektiv betraktning, og Langfeldt må også ha vært klar over at boken var skrevet i 1945-48, og ikke i tidsrommet han beskrev.