Råkostsalat hørte med i renessansens finere kjøkken, men nord for Alpene var man skeptisk til ukokte grønnsaker og frukt som ikke var syltet eller saftet. Det gjenspeiles i fra 1648, der Simon Paulli skriver at salat tidligere var mer ansett enn nå, og tåler man den ikke rå, bør den kokes. På 1700-tallet ble renessansens kontrastrike kjøkken forlatt til fordel for det harmoniske, og da forsvant salaten. Først helt på slutten av 1800-tallet dukket den opp igjen, men da som salatblader i en dressing av fløte, smakt til med sukker og sitron eller eddik. Mange av 1900-tallets salater stammer fra USA, og issalat fra California var en uslåelig bestanddel frem til 1970-tallet, da Cesar Chavez iverksatte en boikott i protest mot de californiske salatplukkernes arbeidsforhold. Det utviklet seg også en smak for salat i i stedet for dressinger basert på melkeprodukter, slik som og blåmuggost-dressing. Begge bidro til salat som smakstilsetning i hamburgere, sandwicher og andre . 1980-tallets «nye kjøkken» med pyntelig presentasjon av maten gjorde bruk av de varierende fargene i råkostsalater som dekorativt element.