Hvorvidt faktisk er avledet fra , er omdiskuert. Iallfall er drapene erstattet med en forelskelse, selv om jeg-persjonen iallfall i én versjon spiller og drikker bort formuen sin. Én versjon av synges i D-moll og er til forveksling lik . Slik er den fremført av bl.a. Doc Watson, The Kingston Trio, The Whipstitch Sallies og – i en psykedelisk versjon – av Quicksilver Messenger Service. Men noen har åpenbart ment at en mollstemt melodi ikke passer til å skildre et slikt bedårende vesen. Melodien er fremført i bl.a. A-dur og H-dur, under forskjellige navn og med litt forskjellig tekst, men ofte i høyt tempo. Som , som skal ha opphav i North Carolina, er den iallfall kjent fra 1917. Den er innspilt minst 73 ganger. Innspillingen til Samantha Bumgarner (banjo, fele) og Eva Davis (gitar) fra 1924 regnes som den første med kvinnelige countryartister, visstnok også den første med 5-strengs banjo. Senere er sangen innspilt av bl.a. Frank Blevins and His Tar Heel Rattlers – en trio med fele, gitar og banjo fra North Carolina (1927), The Hillbillies (som ) og Gid Tanner and His Skillet Lickers (1928). Den er også kjent bl.a. som .