Sangen har vakt oppsikt, ikke bare på grunn av teksten, men også den intense bassen til John Entwistle. Fra ca. 1:50 ut i sangen overtar den som det melodibærende elementet, noe som unektelig var svært dristig på midten av 1960-tallet. Sangen har et høyt driv og ble svært populær blant fansen. Den blir spilt på de fleste The Who-konserter. En konsertversjon er tatt med på det etter hvert klassiske The Who-albumet og på .