Dette er et av Vollenweider mest ambisiøse musikk prosjekter, som for første gang også inkluderte symfoniske orkesterelementer. Hans varemerke den elektrisk harpe og feiende arrangement er gjennomgående på hele albumet. Det grenser til enkle pop-jazzen på "In Doga Gamee", mens "In the Woods of Kroandal" er mer som en romantisk klassiker med flamencogitar og naturlyder. "Hirzel" flørter åpenlyst med pop og bryter inn i en våt reverb gitarlyd midtveis i sporet. Vollenweider blir virkelig eksperimentell med "Manto's Arrow and the Sphinx" hvor hans relativt konvensjonelle harpe blir dominert av hulkende og sekvensert skrikende kvinnelig vokalist.