På 1950-tallet ble Jacques Lacans strukturalistiske teorier om for første gang presentert ved en rekke seminarer i Paris, og senere utgitt i boken . Lacan hevdet at den menneskelige psyke styres av språkstrukturer og at de lingvistiske strukturene i satte fokus på menneskelig begjær. Utgangspunktet hans er Freuds ødipale teorier, i tillegg til sorg, som er skuespillets sentrale tema. I Lacans analyse antar Hamlet ubevisst den psykoanalytiske definisjon av en – grunnet hans nøling – og blir i økende grad distansert fra virkeligheten «», noe som skaper hull (eller mangler) i de virkelige, innbilte og symbolske aspekter av sinnet hans. Lacans teorier påvirket litteraturforskning av på grunn av hans alternative visjon av stykket og hans bruk av semantikk for å utforske stykkets psykologiske landskap.