Grunnloven, og de nøye overveielsene som skapte det, viste flere betydelige endringer i politisk tenkning. Det hindret kongefamilien, med unntak av kongen, fra å delta i politikken og styret, en forordning som ble oppfattet for å holde Daoud ute av politikken. Individuelle rettigheter ble kjempet frem av provinsielle delegater framfor stammenes. Konservative religiøse medlemmer ble overtalt til å akseptere provisjoner som de tidligere hadde regnet som uakseptable og sekulære. Selv om det oppstod en lang debatt om hvorvidt betegnelsen «» skulle bli brukt om alle innbyggere i Afghanistan (mange personer regnet det som en referanse kun til pashtoer), ble loya jirgaen enig om at begrepet skulle gjelde alle. Konstitusjonen pekte ut islam som «Afghanistans hellige religion,» men det var fremdeles nødvendig å overbevise mange konservative medlemmer om at deres religion var blitt tatt med i grunnloven. Selv om artikkel 64 sa at ingen lov kunne innføres som var «motstridende til de grunnleggende prinsippene» i islam, definerte artikkel 69 lover som en resolusjon gitt av parlamentet og skrevet under av kongen, skulle sharia brukes når ingen lov eksisterte.