I Norge har fangstvirksomheten noen steder også foregått med støtte fra små hunder, men om det opprinnelig var lundehund eller en forgjenger vet man ikke med sikkerhet. Lundehunden er imidlertid en relativt småvokst spisshund med svært fleksibel anatomi og spesielle adapsjoner for å klatre i stupbratte skråninger, steinur og fjellformasjoner som ellers er vanskelig tilgjengelige for mennesker. Hunden har også gode jaktegenskaper for sjøfugl generelt, og da spesielt lunde. Størrelsen og den fleksible anatomien gjorde det mulig for disse små hundene å krype inn i gangene etter lunden og bringe dem ut til fangstfolkene. Da dikter og sogneprest Petter Dass (1647–1707) skrev verket i årene 1675–1695 nevnte han litt om fangst av lunde med støtte av småvokste hunder i kapittelet om «Helgelands Beskrivelse», på sidene 64–77. Om det var en type lundehund sognepresten skrev om vet man dessverre ikke i dag, men vi kjenner ingen andre hunder med de samme spesielle egenskapene.