Som sjøfly var N-9 utstyrt med en enkelt sentral pongtong montert under flykroppen. En liten flottør ble montert under hver vinge. Med den ekstra vekten av pongtongen, ble en rekke strukturelle og aerodynamisk endringer nødvendige. Arbeidet med utbedringene tok i bruk vindtunneldata fra Massachusetts Institute of Technology. N-9 var dermed det første amerikanske marinefly som brukte vindtunneldata i utviklingen. Vingespennet ble forlenget ytterligere tre meter, skroget ble forlenget, halen ble utvidet og balanseror montert på toppen av øvre vinge. N-9 ble i utgangspunktet drevet av en 100 hk (75 kW) Curtiss OXX-6 motor. Curtiss ble tildelt en første kontrakt på 30 fly i august 1916, og ytterligere 14 ble bestilt av United States Army, som hadde få sjøfly i drift. Det ble raskt klart at motoren var for svak, så Curtiss erstattet motoren med en 150 Hk Hispano-Suiza, produsert i USA på lisens ved Wright-Martin. Disse fikk betegnelsen N-9H.