Med en vekt på nærmere 10 tonn kunne en enkelt sjøku mate det overlevende mannskapet på «St. Peter» i en måned. Steller skriver at kjøttet var deilig – langt bedre enn havoteren de hadde blitt vant til å spise. Han sammenligner sjøkyrnes fett med det beste hollandske smøret, og sier at det smakte mandelolje når det ble kokt ned. Mens han fortsatt var forsvunnet på det som skulle komme til å bli kalt Beringøya, så Steller allerede for seg en fremtid der pelshandelen ville blomstre på dette øde stedet, med russiske jegere rikelig forsynt av det han trodde var en nesten uuttømmelig forsyning av sjøkukjøtt. Vannet rundt øya vrimlet også av sjøaure, hvis skinn kunne selges til et enormt påslag til det kinesiske markedet.