Inspirert av erfaringene i England utviklet Haydn i 1790-årene hva Rosen kaller sin «populære stil», en komposisjonsmåte som frambrakte en populær musikk med bred appell men likevel med en rigorøs musikalsk struktur. Et viktig element i den populære stilen var den hyppige bruken av østerriksk eller kroatisk folkloristisk (eller komponert pseudo-folkloristisk) materiale. Haydn gjorde seg flid med å sette inn slikt materiale på egnede steder, som på slutten av sonateeksposisjonen eller som åpningstema i finalesatsen. På slike steder tjener det folkloristiske materialet som et stabiliserende element som hjelper til å forankre den større strukturen. Joseph Haydns populære stil kan man høre i nesten alle senere verk, for eksempel i de tolv London-symfoniene, de sene kvartettene og klavertrioene, og i begge de sene oratoriene.