Daouds sosiale og økonomiske politikk var forsiktig reformistisk og relativt vellykket. Men det var ikke alltid like vellykket, hans utenrikspolitikk førte til betydelig økonomisk forstyrrelser og til slutt, slutten på hans politiske innflytelse. Daouds utenrikspolitikk ble styrt av to prinsipp: å balansere hva han så på som en pro-vestlig orientering som tidligere regjeringer hadde gjennomført ved å bedre forholdene med Sovjetunionen (uten å ofre USAs økonomiske støtte) og å forfølge Pashtunistan-saken med alle mulige midler. I en viss utstrekning forsterket de to målene hverandre da fiendtlige forhold med Pakistan førte til at Kabul-regjeringen måtte støtte seg på Sovjet og dets handel og gjennomgangsveier med resten av verden. Daoud trodde at rivaliseringen mellom de to supermaktene for lokale allierte skapte en grobunn som han kunne bruke for å spille den ene mot den andre i sin streben etter støtte og utviklingshjelp.