Kunstnerne begrunnet dannelsen av gruppen pragmatisk, heller enn programmatisk: De hadde felles arbeidssituasjon, som lærere ved Arkitektavdelingen. Der hadde de også sine atelierer, støttet og rådet hverandre. De lærte av hverandre og av studentene gjennom undervisningen. De diskuterte kunst og kunstpedagogikk og hadde muligheten til å planlegge felles utstillinger. Denne situasjonen gjorde det nærliggende å opptre utad som et fellesskap. Utstillingsmulighetene var dessuten begrenset, hvis de skulle prøve å få vist sin kunst i separatutstillinger. Som gruppe var det enklere å få stilt ut.