Danmar-Norge skaffet seg oversjøiske kolonier: St. Thomas (erobret 1672), St. Jan (erobret i 1718) og St. Croix (kjøpt av Vestindisk-Guineisk Kompagni i 1733). På samme tid inngikk kongeriket avtale med herskere på Gullkysten (Ghana) om etablering av slavefort blant annet Christiansborg i Accra. Handelen gikk i trekant fra København til Gullkysten med våpen, krutt og brennevin som ble byttet mot gull, elfenben og slaver. Slavene ble fraktet over Atlanterhavet til Karibia blant annet til de dansk-norske koloniene hvor St. Croix var viktigst. Skipene returnerte til København med sukker, tobakk, bomull og andre varer. Omtrent slaver ble fraktet over havet med danske og norske skip fra 1660 til 1802. Omkring 10 % av slavene døde under overfarten. Minst to av slaveskipene («Cornelia» og «Friderich») var i norsk eie. Engelbret Hesselberg var fut på St. Croix og etter et slaveopprør i 1759 fikk han en del av opprørerne henrettet blant annet ved at de ble brent levende, hengt opp etter føttene eller satt nakne i et bur i solen. På slutten av 1700-tallet vokste motstanden mot slavehandelen i Danmark-Norge, blant andre norske Claus Fasting fremmet sterk kritik. Slavehandelen ble forbudt fra 1803, mens selve slaveriet ble forbudt i Danmark fra 1848. Fra 1690-1700 hadde Jørgen Thormøhlen, handelsmann i Bergen, enerett på handel med St. Thomas. Danmark-Norge tjente godt på slavehandelen særlig i toppårene 1750-1800. Danmark-Norge var i perioder den syvende største aktøren i slavehandelen. I 1658 hadde Frederik III sendt soldater og erobret det svenskte fortet Carolusborg på Gullkysten. Danmark-Norge ble da involvert i trekanthandelen. Våpen og krutt ble sendt til Gullkysten og byttet mot slaver som ble sendt til de vestindiske øyer.