Kriminalliteraturen kan deles inn i en rekke undergenre; bl.a. detektivfortellingen, mysteriet, den hardkokte kriminalfortellingen, politiromanen og thrilleren. De to første genrene kan knyttes til britisk tradisjon. Detektivfortellingen fokuserer på den geniale etterforskeren, som løser vanskelige saker ved hjelp av logikk eller psykologi (Edgar Allan Poe, sir Arthur Conan Doyle, Agatha Christie, Dorothy L. Sayers m.fl.). I mysteriefortellingen er utførelsen av forbrytelsen det vesentlige (selv om problemet gjerne løses av det geniale detektiv); ofte dreier det seg om «umulige» situasjoner, som mord i et lukket rom (John Dickson Carr/Carter Dickson m.fl.). Den hardkokte fortellingen oppsto i USA etter 1. verdenskrig, og behandler samfunnsforhold like mye som enkeltforbrytelser, med en profesjonell privatdetektiv som hovedperson (Dashiell Hammett, Raymond Chandler, Ross Macdonald). Politiromanen oppsto også i USA (men med forløpere i Europa; f.eks. Georges Simenons Maigret-bøker) og har røtter i radio– og TV-serier (), like mye som i litteraturen (Hillary Waugh, Ed McBain). Etterkrigstidens britiske krimforfattere orienterte seg også i retning av politiromanen (P. D. James, Ruth Rendell, Colin Dexter m.fl.). Etter Maj Sjöwall og Per Wahlöös suksess på 60– og 70-tallet, har denne undergenren dominert i Skandinavia; oftest med klart politisk (venstreradikalt, feministisk) tilsnitt. Den hardkokte fortellingen lever også i beste velgående, mens den klassiske detektiv– og mysteriefortellingen neppe lenger kan betegnes som «levende» som trykt litteratur betraktet. Imidlertid er den fortsatt et populært utgangspunkt for TV-dramatikk.