Mot disse oppfatningene var russisk-fransk-amerikanske Alexandre Koyré på 1930- og 1940-tallet den som mer enn noen annen argumenterte for at Galileo representerte et genuint brudd med tradisjonen og var hovedarkitekten bak en vitenskapelig revolusjon. I England stod historikeren Herbert Butterfield for et tilsvarende syn. Denne tradisjonen kombinerte en tese om en vitenskapelig revolusjon med et essensialistisk syn på vitenskap. Fra 1970-tallet gjorde et sterkere innslag av vitenskapssosiologi seg gjeldende, blant annet gjennom den såkalte Edinburgh-skolen. Den nye retningen i vitenskapshistorien representerte på mange måter en revisjonisme. Ikke minst tok de avstand fra det essensialistiske vitenskapsbegrepet som preget den eldre litteraturen. Av denne tendensen fulgte en avvisning av at det hadde funnet sted en vitenskapelig revolusjon hvor man kunne finne røttene til den moderne vitenskapen. Steven Shapin, en ledende representant for dette synet på vitenskapens historie åpner karakteristisk nok sin bok med å slå kategorisk fast at «Det var ingen slik ting som den vitenskapelige revolusjon».