Uttrykket folkekirke er kjent i skandinaviske språk, og har sitt historiske opphav fra protestantisk tysk mark på 1800-tallet (). I visse sammenhenger i de historisk statskirkelige nordiske landene kan betegne en streben etter en kirke med «lav terskel», «stor takhøyde» som er «åpen og inkluderende». Folkekirkeligheten i denne mening kan deles inn i en tradisjonell form og en progressiv form. Den tradisjonelle legger vekt på kirkens rolle og muligheter som tradisjonsbærer i samband med for eksempel dåp, konfirmasjon, bryllup, begravelse eller årets høytider: Det vil si i de sammenhenger der allmenheten tradisjonelt mest etterspør kirkens medvirkning. Den progressive folkekirkeligheten etterstreber en modernisering av kirken og kjennetegnes av en påtagelig åpenhet for nye påvirkninger. Fra utviklingen i samfunnet eller fra andre religiøse tradisjoner enn luthersk kristendom.