Transfobi har støtte både på den ekstreme høyre- og venstresiden. En rapport av Martha Hannus fra 2012 fant at transfobi er en integrert del av høyreekstrem ideologi. Transfobi fremmes av antikjønnbevegelsen og transekskluderende radikalfeminister (TERFer), som også omtaler seg selv som «kjønnskritiske». O’Connor og medforfattere skriver at TERF-bevegelsen oppstod som en marginal politisk bevegelse, og at den utgjør en antitransbevegelse som har kjønnsessensialisme som grunnlag, og som samarbeider med konservative og høyreorienterte krefter. Tidsskriftet omtalte TERF-ideologien som en venstreekstrem tradisjon som har lagt seg nær opp til argumenter fra den ekstreme høyresiden i sin kamp mot transpersoner og mangfold. Bevegelsen står ifølge professor Elisabeth Lund Engebretsen for et «reaksjonært populistisk backlash mot grunnleggende menneskerettigheter». Internasjonalt fremmes TERF-ideologi bl.a. av organisasjonen Women’s Declaration International (WDI). Kjønnsforsker og kriminologiprofessor Simon Strick skriver at WDI oppfattes som en marginal ekstremistisk gruppe, som inngår i et landskap av antikjønnpopulisme med høyreekstremister og Twitter-troll som fremmer transfobi. Strick skriver videre at «det finnes ingen transdebatt. Ingen kan nekte transpersoner retten til å eksistere – ikke i biologiens, feminismens eller ytringsfrihetens navn».