Bridges komponerte i sine tidlige verk i en senromantisk stil, og disse verkene var de første som vant berømmelse. Et eksempel er orkesterverket The Sea (1911). Senere utviklet han sin stil, gjennom innflytelse fra Den andre wienerskolen, og komponister som Maurice Ravel og Aleksandr Skrjabin. Særlig stykker som den tredje (1926) og fjerde (1937) strykekvartetten er harmonisk svært avanserte og distinkte, men hans musikk mangler likevel aldri en tydelig lyrisk åre. En av hans mest karakteristiske harmonier er Bridge-akkorden, for eksempel c-moll og D-dur klingende samtidig, noe sam kan høres svært tydelig i pianosonaten (1922–25). Blant mye framførte verk finner vi fiolinstykket «Moto perpetuo» (1900, rev. 1911), «Adagio in E» for orgel, «Rosemary» for piano og cellosonaten i d-moll (1913–17).