Storbritannia som hadde kommet til å kontrollere hele øya i 1815, innsatt en lovgivende forsamling i 1833 i brudd med tidligere avtaler med de lokale makthavende, med tre europeere og ett for singaleserne, tamilene i Sri Lanka og burgers. Dette rådets rolle var for å spille en rådgivende funksjon for guvernøren som kom til å herske over den britiske kolonien - men dette startet et spørsmål om representasjon ved maktfordeling i kolonien og skulle bidro sterkt til den voksende tvisten mellom elitene av singaleserne og tamilene utover koloniperioden. I utgangspunktet var det lite spenning mellom de to største etniske gruppene, men de britiske kolonimyndighetene skulle etter hvert prioriterte den ene, tamilene, som fikk stigende politisk bevissthet gjennom de protestantiske misjonærene som fra 1814 hadde arbeidet med å omvende tamiler og deretter provosert fram et fellesskap blant hinduistiske tamiler som kom til å oppfatte seg som en kulturell, religiøs og språklige enhet allerede i midten av 1800-tallet. De kristne misjonsskolene som hadde blitt etablert på Jaffna-halvøya, gav høyere utdannelse blant annet i engelsk språkundervisning til tamilene som fikk et vesentlig overtak mot den singalesiske majoriteten. Den politiske representasjonen ble derfor raskt dominerte av tamilene mens singaleserne som hadde gjort aktiv motstand mot de britiske erobringsforsøkene fram til 1818, fikk bare en minimal innflytelse først gjennom rådforsamlingen fra 1833.