Greske bønders levevis besto av det utkomme de skaffet seg og var hyppig underlagt svikt i avlingen. Hesiod skrev i på 700- eller tidlig på 600-tallet f.Kr. om de mange omstendigheter som skje for en arkaisk gresk bonde, alt det som førte til at han ble nødt til låne varer fra sine naboer. Svikt i å betale tilbake disse varer kunne føre til at han mistet sin gård, havnet i gjeld, eller ble gjort til slave. Hesiod forteller såpass mye om seg selv at man får et personlig inntrykk av den arkaiske småbonde. Han skriver «om hans daglige slit og strev, hans slaver og dagleiere og okser, hans avsky for adelen og dens overgrep på den ene siden, og for sjøen og dens små handelsfartøyer på den annen, hans omfattende tekniske viten om jordbruk og kjennskap til de mange rituelle handlinger og tabuer som hørte med, og hans evige redsel for ulykker og fattigdom.» Grunnet den raske befolkningsøkningen ble dyrkbar mark, som alltid hadde vært knapphet på, utilstrekkelig for å fø på befolkningen. Årene 750-600 f.Kr. ble i Hellas merket av utstrakte perioder med matmangel og sult, og ved 600 f.Kr. hadde bortimot alle bøndene i og rundt Athen blitt av med sine eiendommer og arbeidet som slaver på dem. Arkeologien er tydelig på dette. I tillegg skrev Aristoteles senere at det var «indre strid mellom adelen og folket i lang tid» ettersom «de fattige, sammen med sine hustruer og barn, var trellbundet til de rike» og «hadde ingen politiske rettigheter».