Gabriël Bakkum definerer ur-italisk som et «kronologisk stadium» uten en egen selvstendig utvikling, men som strekker seg over sen urindoeuropeisk og de innledende stadiene av ur-latinsk og ur-sabellisk. Gerhard Meisers datoer fra 4000 f.Kr. til 1800 f.Kr., i god tid før mykensk gresk, beskrives av ham som «en like god gjetning som noen andres». Peter Schrijver argumenterer for en ur-italisk-keltisk scene, som han antyder ble talt i «omtrent første halvdel eller midten av det 2. årtusen f.Kr.2, hvorfra keltisk skilte seg ad først, deretter venetisk, før de andre italiske, delt inn i latinsk-falisk og sabellisk.