Den franske historikeren Christian Ingrao argumenterer i (2013) for at denne generasjonen (som blant inkluderte Ohlendorf, og andre SS-folk som Martin Sandberger, Erich Ehrlinger, Franz Six, Werner Best og Walter Blume) var klargjort til å bli massemordere ved sin dype involvering i naziideologien. Ingrao mener at deres karrierer og aktivisme for nazismen ga dem et verdensbilde som rettferdiggjorde og dempet ubehaget ved massemord. Ingrao beskriver dem som intellektuelle aktivister som hadde studert ved Tysklands beste universiteter. I motsetning til Hannah Arendt konkluderte Ingrao med at disse var ivrig gjerningsmenn motivert av nasjonalistiske forestillinger om tysk storhet, og som hadde arvet en voldskultur fra sine fedre. SS-offiserer som Six og Heinz Jost kom seg ut av tjeneste i Einsatzgruppene etter kort tid, mens Walter Schellenberg unngikk tjeneste på østfronten.