Programmet førte til bred offentlig debatt i både Sverige og Norge; etter en epostkampanje på nettforumet Flashback bestemte universitetsrektor Bo Sundqvist å iverksette en forundersøkelse om det var grunnlag for å anklage Lundgren for uredelighet. Granskningen konkluderte med en frikjennelse av Lundgren og fant at hun hadde empirisk belegg for sin forskning, men de to granskerne Jörgen Hermansson og Margareta Hallberg rettet faglig kritikk mot Lundgrens konklusjoner. Granskningen ble kritisert av 14 toneangivende kjønnsforskere som statsviteren Maud Eduards, sosiologen Johanna Esseveld og etnologen Inger Lövkrona, som uttalte at granskningsprosessen var «høyst diskutabel», at Hermansson og Hallberg ikke var kompetente til å vurdere Lundgrens forskning og at de jobbet i en annen forskningstradisjon; forskerne skrev at i den tradisjonen Lundgren arbeider «kan man ikke nøytralt teste hypoteser, der har begreper som falsifisering ingen større mening»: Uppsala universitets sjefsjurist Marianne Andersson uttalte at granskerne begikk formelle feil ved å sammenblande granskningsmandatet med en faglig kritikk av Lundgren. Etter frikjennelsen uttalte Uppsala universitet at universitetet hadde full tillit til Lundgren og i 2008 inngikk universitetet en avtale om økt støtte til hennes forskning for å gjenoppbygge hennes forskningsområde. Juristen Jenny Westerstrand skrev i 2012 en lengre artikkel i tidsskriftet om denne saken og følgene den fikk.