Det norrøne språket ble først likt som urnordisk skrevet med runer. I Norden forekom tre forskjellige futharker. Det første var den eldre runerekken, som også ble brukt i de øvrige germanske områdene; den bestod av 24 tegn. I vikingtiden ble denne erstattet av den yngre runerekken, som hadde utviklet seg fra den eldre, men bare bestod av 16 tegn. Runeinnskriftene fra vikingtiden benytter nesten utelukkende denne futharken. Fra år 1000 finner man så spor etter en ny forandring av futhark, ved at man forsøkte å modifisere runene slik at de kunne uttrykke like mange lyder som det latinske alfabetet. Slik oppstod den yngste runerekken, som hadde fortrengt den yngre alt på 1200-tallet. Runenes betydning ble imidlertid stadig mindre, ettersom man tok i bruk det latinske alfabetet også til innskrifter. I Norge forsvant de ved slutten av 1300-tallet, på Island først etter reformasjonen.