Forhandlerne talte til den athenske forsamlingen hvor de argumenterte for at athenerne burde dra fordel av muligheten de hadde for å inngå fred. Spartanerne, hevdet de, hadde lidt ulykke ikke gjennom manglende kapasitet eller å ha strakt seg for langt ut, men gjennom ren ulykke. Athenerne burde ta denne muligheten til å få fred med dem på gode betingelser. Dette forslaget møtte motstand fra den athenske statsmannen Kleon. Han krevde langt strengere betingelser som ville ha gitt Athen kontroll over Megara og tvinge Sparta til å oppgi flere viktige allierte. I sin tale minnet han om innrømmelsene Athen var tvunget til å gi i trettiårsfreden av 445 da athenerne midlertidig hadde en dårlig forhandlingsposisjon. Donald Kagan har hevdet at Kleons betingelser representerte en anerkjennelse av at athenerne hadde lite å vinne på en fred som overgav fordelen de nettopp hadde vunnet uten å skade Spartas krigsevne. De kunne sikre seg langt bedre betingelser i fremtiden ved å bruke sin fordel. Da spartanerne ba om å få diskutere disse betingelsene for lukkede dører, krevde Kleon at de skulle si det de hadde å si offentlig. Ved å gjøre dette garanterte han at spartanerne ville bli tvunget til å avslutte forhandlingene, siden de ikke kunne diskutere å forråde sine allierte offentlig, og på denne måten fremskyndte han øyeblikket da athenerne kunne handle mot Sfakteria.