Først med den helt surrealistiske («Sverd som lepper») fant han i 1932 sin egenart, og den fremtreder enda tydeligere i 1935 i («Forintelsen eller kjærligheten») og prosadiktene («Jordens lidelse»). De mangetydige, surrealistisk pregede, billedbesatte diktene fortsetter langt inn i Aleixandres senere diktning, selv om stilen ble noe forenklet fra 1940-tallet.