Etter en orienteringsfase tidlig i 1920-årene beskjeftiget Voegelin seg med samtidens nye verdensanskuelser. I 1933 kom hans to bøker og . Disse kan man oppfatte som Voegelins forsøk på å innordne rasediskursen idehistorisk, og reflektere kritisk rundt dens betydning for statsteoriene. Særlig ble lagt merke til i det nå nasjonalsosialistiske Tyskland. Voegelin forsøker i sine rasebøker, også ved å knytte an til Ludwig Ferdinand Clauß, Carl Gustav Carus og Othmar Spann, å utøve en radikal kritikk mot den biologisme som dominerte rasetenkningen i den nasjonalsosialistiske ideologi, selv om han erklærte seg overbevist om at blodarven («Bluterbe») er av den største betydning for menneskets åndelige helhetsvesen («Gesamtwesen») (, s. 87).