Bortsett fra Æthelberts tillot religiøs frihet til sin kone, ble valget av Kent sannsynligvis diktert av en rekke andre faktorer. Kent var den dominerende makten i det sørøstlige England. Etter at kong Ceawlin av Wessex ble avsatt i 592, var Æthelbert blitt , eller ledende angelsaksisk hersker; Beda omtalte Æthelbert som å ha (overherredømme) sør for elven Humber. Handelen mellom frankerne og Æthelberts rike var godt etablert, og språkbarrieren mellom de to regionene var tilsynelatende bare en mindre hindring, ettersom tolkene for misjonen kom fra frankerne. Til slutt tillot Kents geografiske nærhet til frankerne støtte fra et kristent område. Det er noen bevis, blant annet Gregors brev til frankiske konger om å til støtte for misjonen i England, og at noen av frankerne følte at de hadde et krav om å overherre over noen av de sørlige engelske kongedømmene på denne tiden. Tilstedeværelsen av en frankisk biskop kunne også ha gitt tillit til påstander om overherredømme, hvis Berthas biskop Liudhard ble ansett for å opptre som en representant for den frankiske kirken og ikke bare som en åndelig rådgiver for dronningen. Frankisk innflytelse var ikke bare politisk; arkeologiske levninger vitner også om en kulturell påvirkning.