Cavalcantis dikt kan bli delt inn i to klasser: de som portretterer filosofens ( som Lorenzo de' Medici kalt dem) og de som er mer et produkt av hans poetiske natur gjennomtrukket av mystikk og metafysikk. Til de første tilhører det berømte diktet som faktisk er en avhandling om amorøs metafysikk og ble senere kommentert på lærd vis av platonske filosofer på 1400-tallet som Marsilius Ficinus og andre. På den annen side, i hans tømmer han ærlig seg selv ut, men samtidig med en bevissthet om sin kunst. Det største av disse er antagelig komponert av Cavalcanti da han var bannlyst fra Firenze av Bianchi-partiet i 1300 og måtte søke tilflukt i Sarzana.