Mot slutten av 1905 utga Mirza Ghulam Ahmad en kort avhandling som forutsa hans død med tittelen (eller Testamentet) der han etablerte Sadr Anjuman Ahmadiyya (Ahmadiyya sentrale råd), et utøvende organ opprettet for å administrere trossamfunnet, samt samle inn og distribuere midler til støtte for forkynnelse av islam. Ghulam Ahmad ledet dette rådet selv fram til sin død i 1908. Etter hans bortgang ble Hakim Nur-ud-Din enstemmig valgt til å etterfølge ham og ledet dette rådet som utnevnt president. Muhammad Ali og hans støttespillere mente at Ghulam Ahmad i Testamente hadde utpekt rådet som en rådgivende institusjon til å være hans etterfølger og stedfortreder. Siden de se på ideen om at en person skulle ha absolutt autoritet i trossamfunnet og kreve total lydighet fra det som autokratisk, forkastet de ideen om (kalifatet) i trossamfunnet. De foretrakk det de anså som et mer demokratisk system etablert av Mirza Ghulam Ahmad selv, og ga følgelig rådet som et administrativt organ myndighet over trossamfunnet. Ingen personer hadde makt til å tilbakekalle de avgjørelser som ble vedtatt av flertallet i rådet, og disse skulle forbli i høysetet og bindende, noe de trodde var i tråd med Ghulam Ahmads instruksjoner for å administrere trossamfunnet etter hans bortgang. Videre mente de at siden lederskapet av trossamfunnet ikke lenger var guddommelig utnevnt etter Ghulam Ahmads bortgang, hadde også plikten til å inngå troskapspakten til hans etterfølgere falt bort, og var nå en frivillig handling.