Begrepet er benyttet av Horatius og av Ovidius i hans . Lemurer kan ha representert vandrende og hevngjerrig ånder som ikke hadde råd til skikkelig begravelse, gravritualer eller hengiven kult av de levende. De er ikke bevitnet på gravstein eller inskripsjoner. Ovidius tolket dem som vandrende, utilfredse og mulig hevngjerrige eller (forfedreguder fra underverden). Hos ham antydet ritualene hos deres kult en uforståelig, gammel, delvis magisk og sannsynligvis svært gammel landsens tradisjon. Langt senere beskrev Augustin av Hippo både lemurer og som onde og hvileløse manes (de avdødes sjeler) som pinte og forskrekket de levende; , på den annen side, var gode manes.