Senantikken var en periode med brytninger og oppbrudd. På den ene siden var en fortsettelse med antikken og samtidig var allerede såkornene for middelalderen lagt, i særdeleshet med den kristne kirke omforming av den religiøse tankeverden. Kulturelt hadde de lærde stadig tilgang til antikkens tradisjoner. Selv på 500-tallet blomstret den senantikke litteraturen som var orientert mot klassiske forbilder som Boëthius, Cassiodorus, Corippus, Procopius fra Cæsarea, Agathias Scholasticus og andre. Middelalderens verden klarte ikke å bevare den klassiske dannelse og fra slutten av 500-tallet ble overlevert litteratur fra antikken ikke lenger pleiet, og på 700-tallet dukket det opp bøker som man til da hadde betraktet som gått tapt. Se .