Den kliniske psykologen må derfor fungere konkret og kontekstsensitivt, og ikke abstrakt og klassifiserende. Gjennom kommunikasjon (samtale) må han/hun skaffe seg informasjon om og forståelse av unike personer, som befinner seg i en unik livssituasjon, og som har en unik livshistorie. Psykologen blir det Levi-Strauss (1959) i "The savage mind" kaller en bricoleur, dvs. en fleksibel "altmuligmann" som er en ekspert på å løse uvanlige problemer med uvanlige midler. En slik funksjonsmåte forutsetter med logisk nødvendighet at psykologen må ha en åpen, fenomenologisk holdning, dvs. en høy grad av toleranse for flertydighet og evne til ikke å generalisere fra andre personer i andre livssituasjoner. Videre må han/hun subjektivisere, og ikke objektivisere: Enhver person handler, på et gitt tidspunkt, alltid logisk (og dermed forståelig) ut fra sine subjektive premisser. Det sier seg selv at denne form for praksis står i et nærmest antitetisk forhold til en praksis basert på rigide diagnostiske systemer, tester, standardiserte intervjuer, skjematiserte behandlingsprogrammer, osv.