Nietzsches estetiske bruk av begrepene, som senere ble utviklet filosofisk, ble først utviklet i , som han publiserte i 1872. Hans fremste premiss var her at sammensmeltningen av dionysisk og apollonisk kunstutøvelse danner dramatisk kunst, eller tragedier. Han fortsetter med å argumentere for at det ikke er blitt oppnådd siden de antikke tragikerne. Nietzsche hevder med kraft at fremfor alt Aiskylos' verk, men også Sofokles', representerer høydepunktene av kunstnerisk skapende, den sanne forvirkelse av tragedien; det er med Euripides, hevder han, som tragediens undergang setter inn. Nietzsche protesterer mot Euripides' utnyttelse av sokratisk rasjonalisme i sine tragedier, og hevder at man berøver tragedien dens fundament, nemlig den delikate balanse mellom det dionysiske og det apolloniske, når man blander inn etikk og fornuft.