Utøveren eksisterer kun konvensjonelt. Alle mulige fysiske og mentale kjennetegn hvorved man kan «se» en utøver, alle navnene på disse tingene, endog alle ultimate eller konvensjonelle realiteter om en utøver, deres mangler og perfeksjoner, er til syvende og sist ikke definerbare, og slik er det også med oppvåkning og praksis. Å utøve prajñāpāramitā er derfor å unngå ytterligheter av naiv realisme og nihilisme, ved å forstå den imaginære naturen til alle dharmaer. En slik innsikt overgår læren i de gamle buddhistiske skolene, og utøverne av prajñāpāramitā er eksemplifisert med Śāriputra og Maudgalyāyana.