Som kunstnere representerte Henrik Wergeland og Johan Sebastian Welhaven hver sin romantikk. Wergeland kombinerte opplysningstidas ideer med en universalromantikk av grensesprengende karakter. Welhaven var poetisk realist og utviklet seg til en nasjonalromantisk dikter, i slekt med folk som Andreas Munch og Jørgen Moe. Wergeland representerte for Welhaven det motsatte av det han selv sto for. Wergeland fortonte seg som stilløs, rå, primitiv, en utøver av «alle Poesiens Dødssynder» og dermed en trussel mot dannelse og norsk åndsliv, som etter Welhavens mening skulle grunnlegges på estetiske idealer, for en del hentet fra J.L. Heiberg. Wergelands produksjonstempo ble for Welhaven et bevis for at han ikke kunne være noen virkelig kunstner.