Men herrnhuterne og spesielt de norske lekmannsbevegelsene bekymret regjeringen i København, og plakaten la ansvaret for konventiklene på sognepresten. Han trengte ikke å være til stede på møtene, men måtte varsles om dem, og de eneste som fikk møtes slik, var «». Kvinner fikk aldri samles i slike møter uten at en prest var til stede, og de fikk iallfall ikke lov å forkynne. Eventuelt kunne de undervise småjenter i kristendom og kvinnelige sysler. Møtene var bare for folk som hadde deltatt i gudstjenesten, og skulle være korte og holdes på dagtid. Det kunne gjerne leses høyt fra Bibelen, men diskusjon eller fortolkning var forbudt, og det var heller ikke lov å spise i lag. Alle andre forsamlinger var forbudt, og overtredelse skulle straffes av verdslig øvrighet som «vold og ufred». Ut fra disse reglene kunne herrnhuterne avholde sine møter fullt lovlig, for dansk pietistisk herrnhutisme ble opplevd som lojal mot statskirken, og derfor ble det i 1739 gitt tillatelse til å opprette («de fromme brødre i Stormgade»), selv om regjeringen forsøkte å bryte forbindelsen mellom disse og deres tyske trosfeller.