Hovedpersonen klarer ikke å leve alene i hytten sin i skogen, selv om han kanskje tilsynelatende vil det. To andre sentrale personer er den sleske Solem, og skjønne frøken Thorsen hovedpersonen ikke kan la være å forelske seg i. Her blir hans selvpålagte avstand til menneskelivets gleder og sorger et stort problem, som løytnant Glahn i Pan vil han ikke innse sine sanne følelser, han vil tvert i mot distansere seg fra dem. Dermed er han – som Glahn – dømt til ulykke. Da er det annerledes med Solem, som tilsynelatende ureflektert tar for seg alt hva livet har å by på, og om han får det på ærlig eller uærlig vis utgjør ingen forskjell for ham. Også her vil jeg-personen være uengasjert og late som han ikke bryr seg, men særlig etter at Solem begynner å gjøre kur til frøken Thorsen skinner det igjennom at fortelleren bare bedrar seg selv. «Den siste glæde», det er å sitte «i mit rum og ha det godt og mørkt omkring mig», det blir han aldri ferdig med.