Den amerikanske informatikeren Robert Sedgewick ved Stanford University, California, publiserte i 1975 en doktoravhandling som blir betraktet som en milepæl innenfor studiet av quicksort. I denne avhandlingen løste han mange åpne problemer relatert til analyser av ulike måter å bruke «dreietapper» på, deriblant samplesort, adaptiv partisjonering av Maarten H. van Emden så vel som derivasjoner av forventede antall sammenligninger og bytter. Jon Bentley fra Carnegie Mellon University i Pittsburgh, Pennsylvania, og Malcolm McIlroy fra Massachusetts Institute of Technology inkorporerte i 1993 flere forbedringer for quicksort, til bruk for programvarebiblioteker, deriblant en teknikk som håndterer like elementer og en «dreietapp»-metode som er kjent som , hvor et utvalg av ni elementer deles opp i grupper på tre og medianen av alle tre medianer i de tre gruppene blir valgt. Jon Bentley beskrev senere en annen enklere og mer kompakt metode i boken , som han tilegnet Nico Lumuto. Senere skrev Bentley at han hadde brukt Hoare’s versjon over mange år, men aldri hadde virkelig forstått den, og at Lomuto's versjon var enkel nok til å vise seg å være korrekt. I det samme essay beskrev han quicksort som «den vakreste koden jeg noensinne har skrevet». Lomuto’s metode ble popularisert gjennom læreboken som utkom i 1990, selv om den er underlegen Hoare’s metode fordi den foretar tre ganger flere bytter i gjennomsnitt og har en kjøretid på når alle elementene er identiske.