François Truffaut film (1968) («Stjålne kyss») har handling fra Paris i løpet av tiden for opprøret og mens det ikke er en politisk film, er det referanser til og bilder fra demonstrasjonene. Filmen fanger inn den revolusjonære følelsen i tiden og viser klart hvorfor Truffaut og Jean-Luc Godard anmodet om at Filmfestivalen i Cannes ble avlyst i 1968 ettersom ingenting kunne fortsette som det hadde gjort tidligere etter mai 1968. André Cayattes film (1971) er nært basert på en sann historie om Gabrielle Russier (1937-1969), en lærer, spilt av Annie Girardot, som begikk selvmord etter å ha blitt dømt for å ha hatt en affære med en av sine studenter under opprøret i mai 1968. Jean Eustaches film (1973), vinneren av Cannes Grand Prix, har referanser til hendelsene i mai 1968 og utforsker tiden. Diane Kurys’ film (1980) forteller historien om en gruppe franske venner som er på vei mot Israel da de får høre om hva som skjer i Paris og bestemmer seg for reise tilbake. Louis Malles film (1990) er en satirisk skildring av virkningen av den franske revolusjonære feber i mai 1968 på en liten borgerlig småby. Milous mor dør samtidig som demonstrasjonene bryter løs og forstyrrer planene for begravelse. Bernardo Bertoluccis film (2003), basert på romanen av Gilbert Adair, forteller om en amerikansk universitetsstudent i Paris under demonstrasjonene. Philippe Garrels film (2005), handler om en gruppe unge mennesker som deltar i barrikaderingen av Latinerkvartalet i Paris og hvordan de fortsatte sine liv året etter. I spionkomedien (2009), regissert og medforfattet av Michel Hazanavicius, skjeller hovedfiguren Hubert ironisk ut noen hippiestudenter ved å si: «Det er 1968. Det vil ikke bli noen revolusjon. Kå og klipp håret!» Oliver Assayas’ film (2012) forteller historien om en ung maler og hans venner som bringer revolusjonen til deres lokale skole og må deretter møte de juridiske og eksistensielle konsekvensene.