JC Bach overførte den sangbare italienske bel cantostilen til symfoniene og klaversonatene, og skapte dermed en egen, personlig farget stil. De svingende-elegante melodiene i symfoniene og sonatenes åpningsatser ble et varemerke for , også kalt «syngende allegro». JC Bachs symfonier består stort sett av tre satser: en hurtig sats i sonatehovedsatsform, en langsom sats som lyrisk hvilepunkt og en finale i en dansbar takt. står i en særstilling, da det er hans eneste som går i moll. Den benytter seg av et -preget musikalsk språk – dvs. lidenskapelig begeistrede gester, skarpe og hyppig forekommende dynamiske kontraster – og regnes som en av komponistens mest personlige verk.