Andre land i Europa sendte Tyskland krav, endte det med at også den norske regjeringen videresendte de samlede kravene fra Erstatningsrådet. Åtte NATO-land - Danmark, Storbritannia, Frankrike, Nederland, Belgia, Hellas, Luxembourg og Norge - sendte 21. juni 1956 en felles note til Forbundsrepublikken Tyskland, med forslag om å opprette en felles tysk-alliert kommisjon for å utrede erstatningsspørsmålet. Kommisjonen skulle forsøke å finne er ordning der tidligere fanger som ikke oppfylte krav til bostedsadresse likevel kunne få en rimelig erstatning, kanskje uten å måtte endre tysk lov. Et problem var hvordan staten Vest-Tyskland kunne stille seg til krav for forhold der hele Tyskland var ansvarlig, ikke minst fordi mange av tysklandsfangene hadde oppholdt seg i det som nå var Øst-Tyskland. Norske myndigheter ville ikke stille krav før en eventuell kommisjon var etablert. Vest-Tyske myndigheter svarte med et note først den 8. desember 1958, der de uttrykte vilje til å betale en samlet erstatningssum til fangene i hvert land. For norske fanger kunne beløpet ligge mellom 60 og 80 millioner tyske mark. Svarnoten ble oppfattet som om de tyske myndighetene ville betale basert på veldedighet, og Erstatningsrådet var ikke fornøyd med vilkårene som ble skissert.