Samferdselen i Nord-Norge ble beskrevet som lite utbygget, i tillegg var bosetningsmønstret svært lite egnet for moderne samferdselsmidler. En regnet med at av befolkningen bodde ved kysten og i fjordene. I tillegg var over av innbyggerne bosatt på øyer. Et estimat fra 1950 viste at av Nord-Norges befolkning, eller mennesker, var helt uten vei, jernbane eller hurtigruteanløp. Stortingsmeldingen fastslo at det ville være umulig å bygge ut et kommunikasjonsnett som rakk ut til alle. Det gjaldt ikke bare vei og jernbane eller lokalruter, men også telekommunikasjon og lignede kollektive goder. Planen omtalte utbygging av kommunikasjonene som en vesentlig og stor oppgave som staten måtte ta på seg.