Den tidlige skolastikken (1000–1200) egnet seg først og fremst til logikk, metafysikk og semantikk. Blant de mest framtredende lærde var Anselm av Canterbury og Peter Abelard. I høymiddelalderen på 1200-tallet hadde skolastikken sin blomstringstid og Aristoteles’ tenkning ble innarbeidet i den kristne teologien og filosofien. Blant de framstående lærde var Albertus Magnus, Thomas Aquinas og Bonaventura. Denne tids fremste fortjeneste var i vitenskapsteoretisk anseende, og forskningsfeltene naturfilosofi og psykologi. 1300-tallet var derimot en nedgangsperiode da kristendommens rolle i større grad ble gransket gjennom nominalismen, det vil si den ontologiske posisjonen at kun ting er reelle, mens allmennbegrepene bare eksisterer som menneskeskapte tankekonstrukter. Den engelske fransiskaneren William av Ockham var den fremste lærde innenfor dette feltet.