Som vanlig var innen den framherskende seinantikke nyplatonske retningen, holdt Simplikios Aristoteles for å være en platoniker, og han bestrebet seg på å harmonisere platonsk og aristotelisk lære. Dette innebar at han forsvarte den klassiske filosofitradisjonen og nyplatonikernes religiøse verdensbilde mot kritikken fra de kristne. Han diskuterte universets beskaffenhet, undersøkte definisjonen av begrepet materie, behandlet tidsbegrepet og gav seg i kast med ondskapens opprinnelse. I kommentarer til stoikeren Epiktets innføring i etikk, «Håndbok», stilte han opp grunngitte prinsipper om hva som fra hans synsvinkel var riktig handlemåte. I den forbindelse la han stor vekt på menneskets evne til selv å bestemme sin livsførsel, og forsvarte derfor den frie vilje.