Gunnar Knudsen var dermed nødt til å gripe inn, og sendte fiskeridirektør Johan Hjort til London i 1926. Fiskeridirektoratet var ikke noe statlig organ den gangen, men finansiert og oppbygd av bransjen selv. Fiskeridirektør Hjort var fortvilt over oppgaven; han innså at instruksene var mangelfulle og inkonsekvente. Han kom hjem med en avtale der britene forpliktet seg til å kjøpe overskuddet fra vårsildfisket til markedspris gjennom selskapet til Albert Martens, den britiske konsul i Bergen. Slik skulle Norge slippe å tape økonomisk på blokaden av Tyskland, samtidig som ordningen ikke fremstod som noe brudd på Norges nøytralitet. Men britene hadde ikke bruk for all den silden de nå var kjøpere av. De fikk den silden de trengte, fra Skottland som krigen hindret i å handle med Tyskland. Silden hauget seg dermed opp i Norge. Johan Hjort og hans følge hadde forbud mot å fortelle offentlig hva de hadde avtalt i London. Det måtte for all del ikke komme ut at Norge hadde brutt nøytraliteten. Hjort ble dermed nødt til å benekte sannheten om avtalen han hadde inngått med britene. Samtidig hopet bevisene for nøytralitetsbruddet seg opp på bryggene i Vågen, der det etter hvert stinket stramt fra sildetønnene som stod stablet i hauger som tårnet seg opp. Alfred Martens hadde kjøpt sild for 250 millioner kroner våren 1916. Britene kjøpte i 1916 og 1917 opp norsk sild for ialt nesten 500 millioner kroner. Bare noe av oppkjøpet havnet i England. Mens tyskerne sultet, råtnet enorme mengder sild i Bergen.