Musikken til den britiske modkulturen vokste ut av rhythm and blues og senere soul, framført av musikere som ikke var tilgjengelige i de små klubbene i London hvor miljøet først begynte. Som et resultat var det en rekke band som oppsto for å fylle dette tomrommet, blant disse var Small Faces, The Creation og mest framgangsrikt The Who. The Whos første promoteringsmateriell hadde slagordet «maximum rhythm and blues», men rundt 1966 bevegde de seg fra å etterligne amerikansk R&B til å skrive egne sanger som reflekterte modkulturen mer direkte. Mange av disse bandene fikk nasjonal suksess i suksess i Storbritannia, og andre steder i Europa, men fikk vanskeligheter med å slå igjennom i det amerikanske markedet. De britiske R&B-bandene lagde musikk som var svært forskjellig fra musikken som amerikanske musikere spilte. Britene hadde større vektlegging på elektriske gitarer, og musikken deres var ofte mer energisk. Britene har blitt kritisert for å ha utnyttet afroamerikansk musikk, men det har også blitt framhevet at de både gjorde musikken populær, brakte den til den britiske og dermed den europeiske verden, og i en del tilfeller også tilbake til det amerikanske publikum, og å bidro til å øke omdømmet til eksisterende og tidligere R&B-musikere. De fleste av disse bandene gikk raskt videre fra å spille amerikanske standardlåter til å skrive og framføre egenkomponert musikk, og dermed forlot eller videreførte sine R&B-røtter. Mange ble foregangsfigurer for psykedelisk rock og senere progressiv rock og hardrock, og ble dermed viktige for utviklingen av rocken generelt, dens vesen og lydbilde, og gjorde rhythm and blues til en betydelig komponent av denne sounden.