De eldre kirkene har ofte ukjente arkitekter eller de ble utformet av byggmesteren som «bygde etter eget hode». Det var kongen som kirkens overhode som formelt skulle godkjenne kirkebygging, men søknaden inneholdt vanligvis lite eller ingenting om byggets utforming, den handlet mest om finansiering og materialbruk. Kirkebyggeren, presten og den som finansierte bygget bestemte i stor grad byggets utseende. Sørmoen antar at byggmestrene, som var spesialisert på den en kirketype, ble valgt etter at byggets utforming var avgjort. Etter 1814 ble saker som gjaldt kirkebygg flyttet fra kanselliet i København til kirkedepartementet i Christiania, og godkjenningsprosessen ble mer byråkratisk og utformingen av kirkene i større grad styrt av embetsverket. Utover på 1800-tallet kom det profesjonelle arkitekter inn i norsk kirkebygging, med Hans Ditlev Franciscus von Linstow som en av de første. Arkitektenes mønstertegninger ble brukt over hele landet. Grosch tegninger ble blant annet brukt for Begnadalen, Hval, Rogne og flere andre kirker. Midt på 1800-tallet ble også åttekantkirkene påvirket av historismen, enkelte åttekantkirker var inspirert av stavkirker.