Feminismen i 1970-årene medførte en renessanse for Amalie Skrams diktning og i det følgende tiåret ble alle bøkene hennes utgitt på nytt. Interessen førte til en revurdering av både av ekteskaps- og sinnssykehusromanene og de mindre kjente tekstene hennes. Dette hadde sammenheng med det sosiale engasjementet i samtiden, og fordi Amalie Skram med stor sosial og psykologisk innsikt synliggjorde sider ved livet som andre forfattere tiet om. Man kan derfor si at Skram hadde en sterkere posisjon som sentral norsk forfatter mot slutten av 1900-tallet enn hun hadde ved starten.