Ribbentrop overlot til den energiske og hensynsløse Martin Franz Julius Luther å ta seg av jødesaker i utenriksdepartementet. Luther mente at utenriksdepartementet skulle være så nidkjære som mulig i anti-jødiske tiltak for å holde andre deler av parti- og statsapparat unna. Frem til 1941 var regimets plan å løse «jødespørsmålet» ved utvandring. Etter erobringen av Polen og Frankrike, da flere millioner jøder kom under tysk herredømme, ble det snakk om å deportere jødene fra Europa etter krigen. I løpet av 1941, etter invasjonen av Sovjetunionen og de baltiske landene, begynte i stedet massedrap på den lokale, jødiske befolkningen. På sensommeren begynte deportasjon av jøder fra selve Tyskland til østområdene. miniatyr|Ribbentrop sammen med Ante Pavelić (til venstre), Salzburg, juni 1941. Utenriksdepartementet ble involvert i saker som gjaldt utenlandske jøder bosatt i Tyskland, jøder i land som utenriksdepartementet hadde politisk ansvar for (Frankrike, Danmark og Serbia), og jøder i nøytrale og allierte land som måtte presses diplomatisk til å utlevere landets jøder til SS. Ribbentrop ville ikke motsette seg Hitlers tiltak mot jødene, men ville ikke ha noe personlig å gjøre med gjennomføringen. Han gjorde da noe så uvanlig som å gi ordre om at kommunikasjon fra SS (inkludert fra Himmler personlig eller adressert til Ribbentrop personlig) skulle gå direkte til Luther.