De første prosessformene i Norge ble styrt av partene (se disposisjonsprinsippet og forhandlingsmaksimen, som er gjeldende prinsipper i dag), og ingen sak ble reist for rettsvesenet uten at en av partene krevde det. Greide eller ville ikke saksøkte oppfylle kravet fra saksøker, gikk saken til behandling ved «skiladómr» ledet av dommere valgt av partene selv. Greide ikke dommerne å bli enige om noe resultat, gikk saken til veddemålsdom («vedjanar-dómr»). Var heller ikke dette vellykket, gikk saken til tinget. Tingene var det første organiserte rettsvesen i Norge og forsøkte å få partene frem til en minnelig løsning. Var ikke det vellykket, ble ofte tvisten løst ved tvekamp (frem til år 1000). Bevisene måtte føres som ed, meded og vitneforklaringer, noen ganger med jernbyrd og kjeltak.