Fra svensk side og fra unionskongene kom flere ganger i løpet av unionstiden krav om grunnlovsendringer med en tettere union under svensk overhøyhet som mål, men Stortingets Grunnlovskonservatisme hindret disse bestrebelsene. Økende norsk motvilje mot selve unionen førte fra norsk side til krav om større uavhengighet. Fra 1880-årene oppstod det større konflikter mellom Stortinget og Kongen om den statsrettslige utviklingen, aksentuert med konflikten om parlamentarismen, og senere med konsulatsaken. Men Novembergrunnloven utgjorde i nesten sytti år et lite omtvistet grunnlag for organiseringen av norske myndigheter, lovgivning og andre politiske prosesser.