Fra 1190 tilhørte Lambeth-godset erkebiskopen av Canterbury. Hans residens lå overfor Westminster Palace, og en ferge krysset Themsen mellom dem. Inntil omkring 1750 var den nordlige delen av Lambeth marskland, mens den sørlige delen rommet flere landsbyer og bosetninger, særlig ved Clapham og Streatham langs de gamle romerske veiene ned til sørkysten. Industrien lå i nord langs Themsen. Lambeth var kjent for sin produksjon av glass, keramikk og båter. Lambeth var lenge en av Londons mest tvilsomme bydeler. Mot slutten av 1800-tallet var området stadig gjørmete myrlende uten drenering. Erkebiskopen av Canterbury og hertugen av Cornwall eide Lambeth i lag. De var begge rike som det var, og brydde seg aldri med å utvikle området slik andre av Londons store herrer gjorde - Grosvenor, Bedford og Devonshire - som skapte plassene og herskapshusene på Themsens vestbredd. I stedet var Lambeth preget av utleide rønner og forfalne lagerskur, og beryktet som en av Londons mest stinkende, larmende bydeler. Der var det skosvertefabrikker, såpekokerier, fargerier, kalkbrennerier og garverier, der arbeiderne gjorde skinnene mørkere med et stoff kalt (= rent), som i virkeligheten var hundemøkk innsamlet av de fattige. Jernbanelinjer svevde høyt over myrlandet, deriblant London Necropolis Railway, anlagt for å frakte de døde til gravplasser i bydelen Woking.