De modne verkene er uvanlig omfattende (eksempelvis er spilletiden for den tresatsige klaverkvintetten 80 minutter) og utviser en høy grad av motivisk-tematisk arbeid. Furtwänglers stil er tradisjonell senromantisk med en arv fra Anton Bruckner og Johannes Brahms, og i klar opposisjon til moderne stil tidlig på 1900-tallet. Komposisjonene er for en stor del formbevisste og i monumental stil som utvidet sonateform med avansert harmonikk. Han var spesielt dyktig til å utnytte et tema maksimalt. Han videreførte tradisjonen på originalt vis, slik at det ikke er korrekt å karakterisere ham som en ren epigon, slik enkelte gjør. Han gikk for langt i å utvikle sitt eget, personlige tonespråk; stemningen er ofte grublerisk og tragisk, i tillegg kommer at musikken er krevende både for tilhørere og utøvere. De spilletekniske kravene er nok en viktig grunn til musikken hans ikke er blitt en del av konsertrepertoaret, selv om dirigenter som Wolfgang Sawallisch, George Alexander Albrecht og Daniel Barenboim i nyere tid har gjort en innsats for å gjøre Furtwänglers musikk kjent.