Beboerne i forstaden var håndverkere og arbeidere. Særlig var det mange snekkere. Det var også mange vognmenn som drev transport med hest og vogn. Slik virksomhet egnet omårdet seg til, det var staller med høyloft i mange av gårdene. I mellomkrigstiden kan det se ut som Vålerenga var et rettretsted for vognmenn etterhvert som slik virksomhet ble vanskeligere i byens sentrum. 1891 arbeidet mange ugifte kvinner i fyrstikkindustrien. Noen få kunne klassifiseres som småborgere, konkluderer Christensen.