I det etniske sammensatte Øst-Europa, der holocaust i hovedsak foregikk, ville det vært vanskelig å skille ut jødene uten hjelp fra lokalbefolkningen. I utryddelsesleirene (unntatt Auschwitz som i hovedsak var bemannet av tyskere) og ved massedrapene bak østfronten var det jevnt over 10 lokale medhjelpere for hver tysk. Ifølge Thomas Blatt, som overlevde Sobibor, hadde ikke den tyske okkupasjonsmakten vært i stand til å drepe i Sobibor uten «travnikis» (tysk:) rekruttert blant krigsfanger. Slike velvillige medhjelpere gikk under betegnelsen av tysk . Omkring en tredjedel av trawniki-mennene stakk av fra tjenesten tross trussel om straff, noen ble henrettet for ulydighet. Omkring Belzec og Sobibor solgte trawniki-mennene gjenstander de hadde stjålet fra ofrene. De fleste drapsmennene fortsatte sine vanlige liv etter krigen som om ingenting hadde hendt. I Øst-Europa fikk lokalbefolkningen etter hvert kjennskap til hva som skjedde med jødene som ble ført bort. Historikeren Feliks Tych anslår at 125.000 etnisk polske bidro til å redde jøder. I Ukraina, Litauen, Romania, Ungarn og Polen er det en motstrebende erkjennelse av lokal medvirkning.