Historikerne regner årene fra 1850 til 1870 som en overgangs- og introduksjonsperiode for fornorskningen. I disse årene ble den økonomiske og administrative grunnen lagt. Politikken var drevet av sivilisatoriske og nasjonsbyggende hensyn. Folkeskoleloven av 1889 var utforet slik at det skulle være en felles skole for alle i Norge, uavhengig av klassetilhørighet eller bosted. Skolen vektla norsk språk og kultur, og elevene skulle bli dugelige samfunnsborgere uavhengig av etnisk bakgrunn. For minoritetene var målet assimilering. Resultatet av fornorskningspolitikken var begrenset frem til 1900, noe som var en erkjennelse både for dem som ivret for sterk fornorsking og dem som ville ha undervisning på samisk. En årsak til de svake resultatene var at mange lærer ikke fulgte opp instruksen, slik at samisk og kvensk allikevel ble bruk i undervisningen. Mange lærere i Vest-Finnmark sa i 1904 at det var nødvendig å bruke samisk i undervisningen om elevene skulle få noe utbytte av undervisningen. Dessuten var det klager fra samiske foreldre før 1900, som var negative til at barna ikke fikk kristendomsundervisning på samisk.