Språket til senere anglo-franske dokumenter tilpasset seg en del av endringene som skjedde med det fransk som ble talt på kontinentet og mistet etterhvert mye av dens særlige normanniske karakter, og det som ble gjenværende var anglo-fransk (i det minste i en del respekt og på en del sosiale nivåer). Ved slutten av 1400-tallet hadde det som var igjen av den insulare (øytypiske) fransk blitt meget anglifisert: se Lovfransk. Det fortsatte å være kjent som «normannisk-fransk» til slutten av 1800-tallet, selv om det filologisk ikke var noe normannisk ved det. Over tid utvidet bruken av anglo-fransk seg til alle felter innen lov, administrasjon, handel og vitenskap, noe som er rikt dokumentert i bevarte manuskripter og skriftlig materiale, og som indikerer vitaliteten og viktigheten av språket.