I 1682 kjøpte det kongelige akademi i Sverige verket fra Island med Jón Eggertsson som mellommann. På den tiden kan det ha vært et fullstendig verk, men da Arni Magnusson kom på sporet av det i Sverige i 1722, var det bare rester tilbake i form av 36 blader. De første 23,5 var et bruddstykke av en tått - og hele . De resterende 12,5 bladene utgjorde den best bevarte avskriften av . Arni Magnusson søkte det svenske akademi om å få låne håndskriftet, men mottok heldigvis bare de første tolv bladene som hadde løsnet fra resten. Magnussons kopist Jón Olafsson (1705-78) skrev av dette i 1727; men både originalen og avskriften ble ødelagt i Københavns brann i 1728. Olafsson skrev ned innholdet etter minnet. På en forskningsreise til Stockholm i 1772 oppdaget Finnur Jónssons sønn, biskop Hannes Finnsson (1739-96), de tapte restene av verket.