Kritikere av undergrunnen hevdet at utgivelsene var sosialt uansvarlige og at de glorifiserte vold, sex og bruk av ulovlige rusmidler. I 1973 besluttet De forente staters høyesterett at lokalsamfunnene skulle selv sette grensene for hva som var uanstendig eller ikke. I midten av 1970-årene ble salg av brukerutstyr for ulovlige rusmidler, alt fra piper til hippeplakater, forbudt i mange amerikanske delstater, og hippibutikkene, det viktigste distribusjonsnettverket for salg av tegneserier og alternativer magasiner tørket opp og etterlot kun postordre igjen som den mest effektive kommersielle spredningen av undergrunnstitler. Mens amerikansk undergrunn gikk inn i et stup omsetningsmessig og i antall titler, begynte utgivelser av britisk og nordiske undergrunnstegneserier etablere seg i årene 1973–1974 og framover, men møtte snart den samme form for kritikk som hadde kommet amerikansk undergrunn til del.