Åpningsnovella «Eg blir her, eg drar ikkje» handler om en mann som blir kalt hjem til hjembygda i farens begravelse. Han har hele tida på følelsen at han er for seint ute; da faren lå på det siste hadde han sagt at han ville snakke med han og gjøre opp. Hva faren ville gjøre opp for, får verken vi eller hovedpersonen vite. Faren har vært av de kristelige og får pene ord av presten; sønnen vet at faren også hadde andre sider. Som gutt fikk han flere ganger bank av faren, som ville ha alt på sin måte i familien og ikke tålte motsigelser. Eg-personen var som eldste sønn den som faren hadde særlige forhåpninger til, og som derfor også fikk hardest tukt. Den dagen sønnen fortalte at han ville motsette seg farens ønske og reise vekk, hadde ikke faren annet språk enn en knytta neve. I begravelsen føler han ingenting. «». Etter gravferda går han inn på soverommet til foreldrene, tar på seg farens klær og legger seg på senga. Slik kommer han i kontakt med minnene om farens andre side – den klosset kjærlige og omtenksomme faren – og han overveldes av følelsene. Ordene fra tittelen er sønnens tenkte dialog med den tapte faren.