Keiser Zenon ga ham i ettertid tittelen patricius, (latin for «strålende mann») og posisjonen (militær leder), og utnevnte ham til romersk konsul. I søken etter ytterligere gevinster herjet Teoderik jevnlig østromerske provinser, og truet selv Konstantinopel. I 488 beordret Zenon ham til å fjerne den germanske Odovakar, som hadde gjort seg til konge av Italia. Odovakar hadde siden forrådt Zenon ved å gi sin støtte til den opprørske Leontius. Etter en vellykket krig som varte i tre år, drepte Teoderik sin motstander Odovakar med egne hender mens de delte et måltid. Han bosatte deretter sitt folk, kanskje mellom 200 000 til 250 000, i Italia hvor han grunnla det østgotiske kongerike (offisielt kongeriket Italia) med hovedstad i Ravenna. Han fremmet adskillelse mellom de arianske østgoterne og den innfødte katolske romerske befolkningen. Ekteskap på tvers av folkene var forbudt. Han la likevel vekt på et harmonisk forhold mellom de to folkene. Han forsto seg selv som etterfølger av de romerske keiserne og ville gjeninnføre storhetstiden til antikkens Roma. Han styrte Italia fram til sin død i 526. En periode som frem til da, regnes som Italias mest fredfylte og framgangsrike periode siden Valentinianus’ tid på midten av 300-tallet. Minnet om hans styre gjorde ham blant annet til helten i en germansk legende skrevet av Didrik av Bern (tysk: Dietrich von Bern). Legenden er også å finne i norrøn riddersaga: , skrevet i Norge på midten av 1200-tallet.