Regjeringens korte periode var preget av dårlig planlegging og ineffektivitet som førte til at de ikke fikk gjennomslag for noe av sin politikk. Etter å ha satt opp hovedkvarter i Stortingsbygningen 10. april forsøkte de blant annet å forby den kommunistiske avisen og å avsette Oslos politisjef, uten at de lyktes med noen av delene. Quisling forhandlet på vegne av regjeringen med representanter fra ulike handels og arbeidsorganisasjoner, for eksempel Industriforbundet, LO og Bankforeningen. Etter positive forhandlinger trodde Quisling at han hadde støtte fra disse organisasjonene. Realiteten var at disse organisasjonene først og fremst fokuserte på å kunne fortsette sin egen drift, og dermed fremsto som positivt innstilt mot regjeringen for å unngå problemer, uten å faktisk binde seg til noen avtaler med den. Regjeringen presenterte ikke noen tydelig politikk, et av de få innblikkene man har i regjeringens politikk kom på en pressekonferanse holdt 12. April av Quisling selv. Under pressekonferansen var Quisling opptatt av å understreke at hans regjering ikke var en Kuusinenregjering, marionettregjeringen Sovjetunionen hadde forsøkt å opprette i Finland tidligere i krigen. Han uttalte også at partipolitikken skulle vekk, og et riksting basert på kultur og næringsorganisasjoner skulle opprettes som erstatning for partiene på Stortinget, og at den nye korporatismen var et folkestyre og et demokrati. De siste dagene av regjeringens levetid ble det stadig tydeligere at det ble arbeidet for å avsette den, og forsøk på å føre politikk ble erstattet av forsøk på å redde regjeringen.