Denne konklusjonen førte til at alle kunstnere ble ekskludert fra gruppen i 1962. Kunst tilhørte det forgangne, og fra og med nå skulle kunsten realiseres i den revolusjonære praksisen. Man skulle vie seg til anti-kunst. Tanken var at SI selv gjennom å tilegne seg skuespillsamfunnets representasjoner skulle kunne skape subversive og kritiske effekter. Dette skulle gjøres innenfra, og derfor var medlemmene tvunget til å kamuflere sine kunstneriske intensjoner og bli usynlige i skuespillsamfunnet. På denne måten ville man skape en slags «kunstneriske terrorhandlinger».