Den danske kronprinsen holdt døren åpen for forbund med Storbritannia, men utenrikspolitisk ubesluttsomhet og britiske maktdemonstrasjoner drev trolig danskene lengre inn i forbundet med Frankrike. Dansk politikk gikk ut på å sikre kontrollen over de danske stredene gjennom en usvikelig allianse med det mektige Russland, for å hindre en russisk-svensk forståelse hvor Sverige avsto Finland mot å bemektige seg Norge. Følgen av denne linjen var at militære maktdemonstrasjoner fra britisk side i Østersjøen ville måtte møtes med danske militære mottiltak, som russisk alliert og fremskutt forsvarslinje for dansk-russiske interesser. Britene foretok en slik maktdemonstrasjon mot den danske konvoifarten i juli 1800, og den danske utenrikspolitiske kurs ble ytterligere beseglet da Frankrike og Russland uventet inngikk fred og allianse mot Storbritannia i januar 1801. Danmarks mangeårige hovedallierte i Østersjøen gikk dermed inn på fransk side i krigen mot Storbritannia, og den danske regjering anså fortsatt allianse og fransk seier i krigen som den eneste garanti for å beholde Norge og helstaten. Dansk utenrikspolitikk ble ytterligere låst i desember 1801 da britene først lokket danskene med avtaler våren 1801, og deretter i desember truet med krig dersom Danmark-Norge ikke gikk ut av nøytralitetsforbundet med Russland.