I samtiden var de aller fleste sylinderlåsrifler utrustet med en manuell vri-og-trekkmekanisme. Rerttrekkeren M1895 tillot en høyere skuddtakt og blokkerte ikke siktene under lading. Resultatet var at de østerriksk-ungarske troppene kunne fyre av 30-35 skudd i minuttet, mot 20 skudd i minuttet med en konvensjonell sylinderlåsrifle. Riflen var likevel pålitelig og relativt solid, skjønt den trengte noen mer vedlikehold og reparasjon i felt enn andre millitærrifler fordi manglen på vribevegelsen ikke hjalp til å løsne patronen fra kammeret, slik som på vanlige sylinderlåsrifler. Dette førte til at patroner av og til satte seg fast i kammeret. Primærutdrag ble istedet gjort ved at overflaten på bolten hadde en annen vinkel enn låseklakkene i glidekassen, slik at de første 20 mm av bolthylsens bevegelse bakover bare resulterte i at sluttstykkehodet beveget seg rundt 3 mm, og på den måten gav en mekanisk fordel.