De tre typene akselerasjon står i gjensidig forhold til hverandre og akselererer hverandre. Personene opplever å ha for lite tid, og reagerer med å utføre handlinger raskere. Det er naturlige grenser for hvor raskt man kan utføre oppgaver, og jo knappere tidsressursene blir, desto større blir behovet for tekniske hjelpemidler. Dermed blir livstempoet raskere. Følelsen av stress og tidsmangel driver den teknologisk-teleologiske akselerasjonen, som igjen gjør livstempoet høyere. Her er det altså en gjensidig påvirkning. Den teknologiske akselerasjonen driver dessuten de sosiale endringers akselerasjon. Sistnevnte er en direkte og uunngåelig konsekvens av teknologisk-teleologisk akselerasjon. Den teknologiske utviklingen har gitt hjelpemidler som gjør at vi kan utføre oppgaver raskere innen områder som for eksempel kommunikasjon, handel og vareproduksjon. Det fører til strukturelle endringer i samfunnet, som endrer forholdene mellom mennesker, forhold mellom mennesker og ting og forholdet mennesker har til seg selv. I samfunnet finnes det en forventning om at den teknologiske utviklingen skal finne sted, og det blir en selvoppfyllende profeti. Den teknologiske utviklingen går raskere fordi samfunnet er innrettet på at den skal gå raskere. Til slutt gjør den sosiale akselerasjonen at livstempoet øker: den sosiale akselerasjonen fører til at erfaringsrommet og forventningshorisonten glir fra hverandre, slik at nåtiden komprimeres. Det fører til et «slipping slope syndrome» hos subjekter, organisasjoner og institusjoner. Individer føler at de må holde tritt med det raske endringstempoet i samfunnet, og gjør tilpasninger i sitt liv. Det å stå stille, å ikke stadig bli raskere eller endre seg i henhold til de nyeste samfunnsmessige endringene, blir det samme som å falle bakut. Dersom man vil være en del av samfunnet, må man øke livstempoet.