Hovedårsaken til punerkrigene var interessekonfliktene mellom det eksisterende kartagiske riket og den ekspanderende romerske republikk. Romerne var i begynnelsen interessert i å utvide sitt rike via Sicilia (som på denne tiden var en kulturell og etnisk smeltedigel), som delvis var under kartagisk kontroll. Ved begynnelsen på den første punerkrig (264-241 f.Kr.) var Kartago den dominerende makten i den vestlige delen av Middelhavet og med en omfattende flåte. Roma var en raskt voksende makt i Italia, men manglet en flåte. Roma erobret Sicilia, Sardinia og Corsica. Andre punerkrig (218-201 f.Kr.) var preget av at den kartagiske hærføreren Hannibals felttog gjennom Spania, Gallia og over Alpene i 218 f.Kr., fulgt av en langvarig, men til sist mislykket kampanje på det italienske fastlandet. Roma overtok Kartagos besittelser i Spania. Ved slutten av tredje punerkrig (149-146 f.Kr.), etter mer enn et hundre år med krig og tap på mange hundre tusener av soldater på begge sider, hadde Roma erobret Kartagos rike, fullstendig ødelagt dens by, og ble selv den mektigste makten i vestlige Middelhavet.