Begrepet stammer ikke fra 1300-tallets slutt, men ble skapt av musikkviteren Ursula Günther i 1963 for å unngå det negativt ladede begrepet «manierisme» som noen hadde begynt å bruke, og som ikke yter musikken rettferdighet på grunn av mange nyvinninger som fikk vesentlig innflytelse på ettertiden: Det rytmiske området ble utvidet ved hjelp av nye noteverdier. Tonematerialet inkluderte fjerne toner som var utenfor ars novaens rekkevidde. Noen av komponistene på denne tiden er bevisste på grunntonen. Vår moderne «dur» viser seg hos komponister som Dufay og Johannes Ciconia. På den andre siden skal en ikke underslå forbindelsen med sen ars nova: Ars nova-formene er fortsatt i utstrakt bruk. Isorytmikk og flerkorighet tas i bruk i kantilenesatser (sangpartier). Musikken noteres på kunstferdig vis: Partiturer kan være hjerte- (Baude Cordier) eller harpeformet (Jacob Senleches).