Det globale befolkningsproblemet har ofte blitt beskrevet med metaforer som «befolkningseksplosjonen» og «befolkningsbomben», og mange skrekkvisjoner har knyttet seg til slike bilder. Ved FNs første store befolkningskonferanse i București i 1974, fremsto tallene som dramatiske. Mange hadde dystre spådommer om jordens videre befolkningsvekst, og om hvordan de fremtidige folketallene ville føre til sultkatastrofer og jordens undergang. Forskere fremholdt at jorden ikke hadde evig med ressurser, og at befolkningen ikke kunne øke til det uendelige. Jorda ville etter hvert gå tom for mat og andre viktige forråd for at menneskene kunne overleve. Det kanskje viktigste bidraget til denne nymalthusianske forståelsen av befolkningsutviklingen på den tiden, var utgivelsen av boka (), som vakte stor oppmerksomhet rundt om i verden. Boka ble varmt mottatt av biologer og andre biosentrisk orienterte lesere, men massiv motstand fra økonomer og andre samfunnsforskere. Økonomen pekte spesielt på at modellen som fremkom i boka, hvor verdens undergang spås innen år 2100, ikke tok hensyn til hvordan verdensmarkedet til enhver tid ville reagere, og hvordan ressurser ville kunne erstattes og gjenbrukes. En annen innvendig var geografisk og sosiologisk: verden er langt fra homogen. Noen har mye, andre har lite, graden av teknologi og samfunnsmessig robusthet varierer: en global modell kan ikke fange opp alle disse aspektene.