De fleste astronomer i antikken og middelalderen, f. eks. Ptolemaios, begrenset seg bevisst til utelukkende å lage matematiske modeller av universet, fordi himmellegemene var så fjerne og opphøyde at sikker kunnskap om dem ikke kunne nås langs vitenskapens vei. Fenomenenes dypere årsaker var forbeholdt filosofene, der mange støttet seg til Platon eller Aristoteles.