Ryktet om at en hadde ofret et fenalår til nøkken eller fossegrimen for å bli mesterspillemann var gjerne noe som forfulgte de aller dyktigste. I eventyret om Veslefrikk med fela hevdes det derimot at kraften til å få folk til å danse lå i selve instrumentet og ikke i felespillerens overnaturlige evner: «Da skulle jeg ønske at jeg hadde en fele som var sånn at alle som hørte den spille måtte danse, enten de ville det eller ikke».