For å unnslippe denne psykologiske hindringen, må den nye poeten overbevise seg selv om at tidligere poeter har trått feil et sted og mislyktes i sine visjoner, og dermed gjøre mulig at han kan ha noe å tilføye tradisjonen allikevel. Den nye poetens kjærlighet til sine forbilder endrer seg til motstand: «Opprinnelig kjærlighet til forgjengerens poesi blir raskt omformet til en endrende konflikt som individuasjon er avhengig av.». Boken som fulgte , ble påbegynt i 1967 og presenterer Blooms nye doktrine i systematisk form. Her forsøker han å spore den psykologiske prosessen en poet følger for å bryte løs fra sine forgjengere og nå frem til sin egen poetiske visjon. Bloom skiller klart mellom «sterke poeter» som gjør «sterke feillesninger» av sine forgjengere og «svake poeter» som kun gjentar ideene til forgjengerne som om disse var en slags doktrine. Han beskriver denne prosessen som en serie av «endrende forhold» som enhver sterk poet gjennomgår i løpet av sin karriere. fortsetter der ender, ved at Bloom gjorde flere bearbeidelser av sitt system av «endrende forhold». I forsøker Bloom å benytte et esoterisk fortolkningssystem fra luriansk kabbala som et alternativ til å kartlegge poetisk innflytelse. er en samling artikler Bloom hadde skrevet i løpet av arbeidet med bøkene om litterær påvirkning. Han avsluttet denne perioden av intens kreativitet med nok en monografi; en stor studie av Wallace Stevens, en forfatter han ifølge et intervju fra tidlig 1980-tall identifiserte seg mer med enn noen annen poet på dette stadiet av sin karriere.