Barokken innen kunst kom som konsekvens av at Pavestaten, jesuitter og andre mesener ønsket mer dramatisk kunst enn den som dominerte i renessansen. Dette skjedde mot slutten av femtenhundretallet, og utviklet seg sterkt. Dramatisk kunst kunne også styrke autoriteten til lederne. Innen arkitektur ble barokken preget særlig av kurver og søyler i enda større grad enn i renessansen. Ornamenter ble også mye brukt, og hager ble brukt mye i den sammenheng. Statuene var dramatiske, og bevegelse og drama ble mye viktigere enn de stoiske statuene til for eksempel Michelangelo og Donatello. Innen kunst var det først Peter Paul Rubens som markerte seg med frodige kvinneskikkelser, muskuløse manneskikkelser og sterk fargebruk som kontrast til renessansemaleriene. Deretter kom det store stilbruddet med Caravaggio. I stedet for å bruke adelige og idealiserte mennesker, brukte han bønder og kunstnere, av og til også prostituerte. Han brukte også skygge og lys bevisst, ofte kunne lyset komme fra en uklar kilde, ofte Gud, og personene på bildet hadde som oftest svært dramatiske ansiktuttrykk for å få frem hendelsen. Den nederlandske maleren Rembrandt var også opptatt av lys og dramatikk, både i religiøse og mer dagligdagse motiver. I motsetning til Frans Hals og Jan Vermeer, var Rembrandt ikke bundet av forkjærlighet for én type malerstil, men kunne variere mellom religion og dagligdags, ute og inne. Den franske maleren Nicolas Poussin, derimot, var mer nedtonet i sin malestil.