I 1943 rapportere Bergen sunnhetsråds barnekontor at de bare klarte å skaffe barn til tolv av 149 par. I 1946 ble 230 av 541 par på Oslo helseråds venteliste strøket fordi de hadde hentet barn «andre steder». Overlege Eyvind Ek ved helserådet uttalte i 1953 til at «adoptivforeldre står nærmest i kø», og understreket at helserådet bare stod for ti % av norske adopsjoner. Denne adopsjonsboomen varte gjennom hele femtitallet. Nesten halvparten av de ugifte gravide som oppsøkte Oslo helseråd, valgte å adoptere bort. Formuleringen til «det beste for barnet» gikk igjen i begrunnelsene. Kanskje ble ugifte mødre nå forbundet med tyskertøser, eller borgerklassens normer hadde spredd seg til arbeiderklassen, som tidligere hadde hatt større aksept for utenomekteskapelige barn. Professor Astri Andresen poengterte i sin bok at man på femtitallet fikk en familienorm med far i arbeid, mens mor stelte i hjemmet, og i dette bildet hørte det med barn for å regnes som en ordentlig familie. Barn ga status og fin fasade. Ved velstandssamfunnets fremvekst ødela eneansvar for barn de mulighetene kvinner etterhvert hadde fått for utdannelse og personlig frihet. Og for myndighetene var adopsjon en langt billigere og enklere løsning enn å opprette og drifte barnehjem. Det kommunale barnehjemsutvalget i Bergen i 1947 tilrådet at kommunen utrustet adopsjonskontoret ved barneforsorgen så godt som mulig. En helsesøster ble ansatt på heltid for å hjelpe mødrene til å holde fast ved beslutningen om å adoptere bort barnet. Da Bergen mødrehjem ble kommunalt i 1949, fikk ikke lenger mødre som skulle adoptere bort barnet sitt, bo der. Man hadde sett at de ofte ombestemte seg når de fikk ha barnet hos seg etter fødselen. Ved helserådet ønsket man å holde avtalen som var inngått med adoptivforeldrene.