I 1920-årene var musikkviteren Alfred Heuß bladets dominerende skikkelse. Heuß har ansvaret for at det en gang så framskrittsvennlige tidsskriftet ble omskapt til et organ for reaksjonære og nasjonalistiske krefter. Den tyske historikeren har påvist at Heuß gjorde NZfM til et bolverk mot avantgarden og alt som ble oppfattet som «utysk», og at bladets musikkideologi under NS-staten ikke var begynnelsen, men heller kulminasjonen av en lengre utviklingstrend. Under Heuß' tid ble ikke samtidens verk underlagt en individuell analyse, i stedet var foregav de fordomsfulle mottakelsene ved hjelp av enkle «killer-phrases» å ha oppdaget og identifisert årsakene til komplekse samfunnsmessige kriser. De massesuggestivt virkende skinnargumentene bidro til en dogmatisk sortering i «godt» og «dårlig» som munnet ut i en dom over verkenes eksistensberettigelse, med til dels skjebnesvangre konsekvenser for skaperne.