Nazismen definerte hele romanifolket som en mindreverdig rase. Bortsett fra jødefolket var de det eneste folket som – på rasemessig grunnlag – skulle utryddes fullstendig. Dette gjaldt selvsagt også de norske taterne, hvorav enkelte ble utsatt for arrestasjoner, internering i fengsler og anleggsarbeid i tyske festninger. Under Quislings regjering foreslo Sikkerhetspolitiets sjef Oliver Møystad å deportere taterne til tyske konsentrasjonsleirer kort tid etter deportasjonen av de norske jødene i 1943, og Vidkun Quisling bifalt forslaget. Sommeren 1944 kom Politidepartementet med et utkast til en lov for å bringe aksjonen inn i ordnete former, men loven ble ikke innført. Man nedsatte heller et utvalg i Justisdepartementet som skulle finne en løsning på problemet. Utvalget kom til at taterne skulle registreres og interneres i atskilte leirer for kvinner og menn, og fremtidig «omstreifing» skulle hindres ved at omstreiferne ble sterilisert. I april 1945 skulle Justisdepartementet utføre en stor aksjon mot taterne, som blant annet bestod av disse tiltakene: registrering og meldeplikt forbud mot å eie eller besitte hest, båt eller motorvogn som kunne brukes i «omstreiferøyemed» inntil tre års plassering i tvangsarbeidsleir av samtlige personer over 18 år som «streifer om på tatervis» plikt for vergeråd til å omplassere barn etter politivedtak systematisk sterilisering Andre verdenskrig sluttet før de rakk å sette planene i verk. I Norge ble det altså ingen deportering av taterne som gruppe. Dette skjedde imidlertid i flere andre europeiske land.