I 1870-årene introduserte den danske arkeologen Jens Jacob Worsaae (1821–1885) og den svenske etnografen Gustaf von Düben (1822–1892) en teori om at samene var sene innvandrere fra øst. Dübens bok fikk stor innflytelse, blant annet ble teorien om svært stor utbredelse av samer i store deler av Nord-Europa tilbakevist. Senere, på begynnelsen av 1900-tallet, var det en rådende oppfatning at samene hadde migrert fra Russland eller Sibir. På denne tiden ble imidlertid forbindelsen mellom samene og «skiferkulturen» i større grad avvist (kjent som «lappehypotesen» blant de få som enda holdt fast på dette synet.) Årsaken var at redskaper av skifer hadde blitt avdekket på Øst- og Vestlandet, samt i Midt-Norge. Historikeren Yngvar Nielsen (1843–1916) mente at han i 1891 kunne bevise at samene til da bare hadde holdt til i Trøndelag og Hedmark de siste 200 år. Dermed mente han at de ikke kunne sies å være noen urbefolkning i sentrale deler av Norge.