Filmer fra den franske bølge var som oftest lavbudsjett-produksjoner, filmet med enkle filmkameraer, og enkelt lys- og lydutstyr. Filmmateriale med høyere lysfølsomhet hadde blitt utviklet, slik at en ofte kunne filme helt uten lysutstyr. Med dette lette utstyret kunne filmene tas opp på locations, istedenfor i et studio, for eksempel følger man mange av figurene gjennom Paris' gater. Kameraet var ofte håndholdt, dette førte til en flytende kameraføring som fort ble et kjennetegn for den franske bølgens filmer. Filmene ble ofte tatt opp i regissørens venners leiligheter, og vennene ble også flittig brukt som crew til filmene. Et annet synlig trekk ved den franske retningen er at regissørene regelmessig måtte improvisere med utstyr, som for eksempel lys. I Jean-Luc Godards (), finner man mange såkalte «Jump Cuts», brå klipping, hvor man i en scene kunne lage brudd eller ellipser. Dette bidrar til en annen oppmerksomhet rettet mot filmspråket, en fremmedgjøringseffekt. Ofte ble dialoger og replikker improvisert av skuespillerne i løpet av filmen. Filmene i den nye bølgen ble raskt forstått som et friskt pust innen fransk film.