Dog, mens han sidder i dette Ly, aabner man Døren med Bulder og Gny; det er en Skare af Ungersvende med stærke Moustacher, med Øine, der brænde. De fløite og nynne en smuk Melodi, en Sang af den Stumme fra Portici. Nourrit har iaften fra Scenen vakt de fyrige Toners koglende Magt; de rulle den jublende Flok gjennem Blodet, nu har den igjen Republiken i Ho’det.