Bebyggelsen ble nokså stramt regulert, slik at lovens krav preget det nye bysentrum: Gatene skulle være rette og åpne i begge ender, og minimum 12,5 meter brede. Etter vedtaket i april var det bare Kirkegata med sin bredde 18 meter og Jernbanealleen med 15,25 meter som avvek fra minimumsbredden. De øvrige gatene ble 12,50 meter og alle nye gater ble rette. Chr. Hvidts plass ble gjort større ved at hjørnet mot Storgaten ble brukket i mye større lengde enn foreslått av Næser. Kvartalene skulle ikke ha sider lengre enn 100 meter og ikke ha større areal enn 4000 kvadratmeter (§ 7). Dette skapte en fotgjengervennlig by det er lett å ferdes i. Bygninger mot gate eller offentlig plass skulle oppføres i gatelinjen (§ 8). Byen fikk jevne fasaderekker. Nye bygninger kunne ikke ha større høyde til takgesims enn 18 meter eller samme som gatebredden, hvis denne var mindre (§ 20). I Sandefjords murby ble byggehøyde gjennomgående to og tre etasjer. I 1910 var det ingen hus (verken mur- eller trehus) i byen med fire etasjer der det bodde folk fast, og antallet med tre etasjer var 20. De fleste bygningene var lavere: 175 med to etasjer og 280 med en etasje. Antall forretningsgårder og andre næringsbygg uten leiligheter er oppgitt å være 64, og etasjetall for disse er ikke oppgitt. Gavl mot gate var tillatt (§ 20), og en del brukt i Bergen, men sjelden i Kristiania (Oslo). Gavlen ble brukt som et arkitektonisk element i jugendstilen, i Sandefjord blant annet på Jernbanealleen 29, som også fikk Mansardtak senere, og nr. 32. Hovedinngang skulle være minst 1,10 meter bred og det skulle være kjøreport når det fantes side- eller bakbygning på tomten (§ 36). Balkonger til alle gater var tillatt når gaten var minst 15 meter bred og til offentlig plass (§ 45). Det skulle innebære at balkonger og karnapper bare var tillatt mot Jernbanealleen, Kirkegata og plasser og parker, som Kongens gate 10 mot Byparken. Men det finnes flere balkonger i 12 meter brede gater, som Storgata 10 og 12. Hengekarnapp var tillatt i samme tilfeller som balkong. Hjørnekarnapp finnes på markante bygninger som Kirkegata 8 og Chr. Hvidts plass 3 (Halvorsens konditori), karnapp midt på fasade blant annet på Kongens gate 15. Brutt hjørne, i 3 meters bredde med like vinkler, var påbudt mot gate og offentlig plass. Der et brudt hjørne var buet, skulle buen ikke stikke mer enn 50 cm frem (§ 54). Dette er et kjent trekk i murbyer, og hjørneflaten er ofte brukt til butikkinngang. Trapper ut i gaten, ofte fra butikker, måtte ikke ha skarpe kanter eller stikke mer enn en meter ut fra vegg og ikke ha større høyde enn seks tideler av lengden ut fra vegg (§ 39). Helt hvit farge var ikke tillatt på bygninger mot gate og offentlig plass, og puss måtte være kalkpuss (§ 56). Byggetillatelser falt bort etter ett år (§ 16). Sammen med forsikringsutbetalinger, som dekket tap, og oppgangstider, bidro dette til at gjenoppbyggingen gikk raskt. Bygningsloven av 1896 gjaldt i byen og et 200 meter bredt byggebelte utenfor (§ 88). Det er ikke kjent at byggebeltet fikk stor betydning i Sandefjord.