Hans lærestandpunkter ble gjenstand for senere skolastikeres, som særlig Johannes Duns Scotus, detaljert kritikk, både hva gjelder deres innhold og metodiske trekk. Dette gjaldt særlig hans lære om Gud som det menneskelige intellekts først erkjente (primum cognitum). Han utviklet den tradisjonelle lære, som allerede kunne finnes blant tidligkristne teologer, om en naturlig, indirekte, prerefleksiv gudserkjennelse. Dette var et metodisk nivå som han utviklet til 1200-tallets nye argumentasjons- og metodenivå. Dette ble slik en parallelteori til Thomas av Aquinos, og som hevdet en vedvarende og implisittgudserkjennelse (cognitio Dei implicita).