Nå hadde brannen utviklet seg til en ildstorm, et kilometerbredt flammehav. Den rykket hovedsakelig nord- og nordøstover. Fremrykningen var raskere enn for brannen i London. Uberegnelige og voldsomme vindkast og lokale virvler – skapt av brannen selv – gjorde at brannen også spredte seg eller gjorde sprang i andre retninger. En slik brann lot seg ikke stoppe eller begrense (og gjør det knapt i dag). Om dampsprøyter og andre forsterkninger fra andre byer hadde nådd frem – så var de neppe til særlig hjelp. Ca. kl. 320 ble vannverket truffet av en brennende planke på 3½ m. Ved firetiden var bygningen fortært av flammene. Dermed ble kampen mot ilden enda mer håpløs. Brannmannskapene hadde ikke lenger vann å slukke med, unntatt der de kunne pumpe opp vann direkte fra sjøen, elvene eller lokale sisterner. De hadde heller ikke rent vann til å slukke tørsten. Hardt arbeid i intens hete gjør at brannfolk og brannhester må pøse i seg litervis med vann for å holde det gående i time etter time, og mange av brannfolkene hadde etter hvert jobbet i 1½ døgn nesten uten pauser. Nå måtte de drikke det forurensede elvevannet, eller frakte rent vann fra sjøen.