Under den kalde krigen ble han ofte beskyldt for å bruke s nettverk til å overvåke kommunistenes kamp om strategiske posisjoner i fagbevegelsen. Historikeren Lars Borgersrud kaster lys over denne siden av Rolf Gerhardsens virke i boka der han skriver at Rolf Gerhardsen allerede under sitt arbeid i Den norske legasjon i Stockholm under krigen der han arbeidet ved som i realiteten fungerte som en etterretningssentral. Pressekontoret var ledet av presseattaché Jens Schive og bemannet av pressefolk fra A-pressen med Reidar Hedemann som sentral drivkraft inntil Rolf Gerhardsen fra 1943 ble kontorets førende skikkelse. (Borgersrud, s. 58). I 1948 kunne han i kraft av sin bror, statsministeren, påtvinge etterretningssjef Asbjørn Bryhn samarbeidet med -journalisten Per Monsen, som offisielt var ansatt som presseattaché ved ambassaden i Berlin, men som i virkeligheten var utsendt av Gerhardsen for å jakte på den beryktede sabotøren og Sovjetagenten Ernst Wollweber (Borgersrud, s. 59). Også Norsk Sjømannsforbund ble omgjort til et etterretningsnettverk underlagt Rolf Gerhardsens kontroll. Han benyttet også sin dominerende stilling i Arbeiderbladet flere ganger til regulær propagandavirksomhet i form av kampanjejournalistikk, som for eksempel i fra 1949 (Borgersrud, s. 112) eller Sunde-saken i 1954 (Borgersrud, s. 237).