Ned ved Geifersjøen der flaten ble til englekte jeg som liten pike med en dreng,lekte sammen hele dagen til aftenstundhelt til søvnen vugget oss i blund. Hans han hette, og han var med oss på jordthi jeg visste ei at verden var så stor.Jeg satt hjemme mens de andre gikk på dans,for jeg kunne ikke glemme Hans. Hans han glemte meg og fikk en annen kjær,hun var stolt og rik mens jeg var fattig herhun var vakker og mens jeg en fattig møog som fattig har jeg tenkt å dø. Så kom krigen og den brøt så voldsomt fremog så satt jeg nu alene i mitt hjem.Far han døde mor hun fulgte straks derpå,og så måtte jeg igjen alene gå. Ned ved Geifersjøen i aftensolens glansvar det atter jeg oppdagede min Hans,da han så meg slo han skamfullt sine øyne ned,men jeg hilste ham goddag i fred. Fra hans panne strømmet blodet fra et bindmen jeg trykkede hans bleke kinn mot mini min hytte ble han sakte båret innmen han hadde et forvirret sinn. Hans han kom og fikk meg atter kjærstoldte Anna også hun bedragen er,hun som valgte ham i ungdoms fagre vårmen jeg valgte ham i barndoms år.