Den rasjonelle kritikks første store navn var Pierre Bayle som utga det store oppslagsverket (1697), og som siden nådde sin kulminasjon med de såkalte encyklopedistene, kretsen rundt den beleste Denis Diderot som utga den store (1751-1765). Bayles ambisiøse mål var å granske religionen i lys av fornuften. Å påvise motsigelser var hans spesialitet. Hans hensikt var dog ikke å undergrave kristendommen, men å gjøre den forenelig med fornuften, men selv moderat kritikk av religionen var farlig. For å unngå den farlige sensuren benyttet han en kryptisk omveg med underliggende ironi, og publikum likte å lese mellom linjene etter skjulte meninger. Diderot, som selv var skjønnlitterær forfatter, tok avstand fra den klassiske tragediens karakterskildring og la heller vekt på de konkrete livsforhold. Det etablerte grunnen for det senere realistiske dramaet. Tragedien var den sjangeren som hadde høyst anseelse, men selv om de nye franske tragediene bygde på Corneille og Racine var den stivnet i sjablonger. Voltaire fornyet tragedien ved å hendte materiale fra andre tider enn hva som hadde vært vanlig, men selv med 27 tragedier var de fortsatt uten levende figurer, noe som til slutt ble et stivt drama som Johan Herman Wessel i 1772 gjorde en parodi på i . Komedien sto friere, og uttrykte rokokkoens grasiøse og lekende livsglede. En av disse forfatterne var Pierre de Marivaux, en annen var Philippe Néricault Destouches.