Rundt år 200 var det oppstått legender rundt martyrene som man tenkte seg som forbedere hos Gud. Helgenkulten ble brukt i misjonsarbeidet der den avløste antikkens heros-dyrkelse der hver helgen fikk tildelt sine områder som tidligere var ivaretatt av skytsguder og -gudinner. Det vokste også frem en tro på at helgenene hjalp om man fikk røre ved dem eller relikviene deres, som en direkte videreføring av hedensk gravkult. Slik «kristnet» kirken hedenske forestillinger. Augustin understreket at helgener ikke skal tilbes eller dyrkes; heller ikke må det bygges kirker for dem. Men de skal «æres», og for folk flest var det liten forskjell på å «ære» og å «tilbe».