Høyfjellshotellene ble populære i Norge i siste halvdel av 1800-tallet, da byfolk ville bort fra den forurensede byluften og heller nyte vakker natur og frisk fjelluft. Meningen var at hotellene skulle virke helsebringende og helende for slitne byfolk. Gjennom hotelloven av 1935 ble navnene og beskyttede benevnelser som bare kunne brukes av hoteller som oppfylte særlige krav til utstyr og drift. Målet var å høyne kvaliteten, særlig for utenlandske turister som hadde visse standardforventninger til steder som omtalte seg som «hotell». Blant annet måtte et høyfjellshotell ha minst 30 rom, resepsjonsdrift og et spiseområde der alle måltider kan serves. Kravene var også knyttet opp mot skjenkebevilling, som frem til 1983 ble innvilget av Sosial- og helsedepartementet. Siden 1983 er det den enkelte kommune som innvilger skjenkebevilling til en overnattingsplass. I 1998 ble hotelloven opphevet, og skjenkedelen ble i stedet omfattet av serveringsloven. Det foreligger ikke lenger noen formelle, juridiske krav til å bruke begrepet .