Canavan mente at som film forsøkte å ta hele sjangeren på alvor, og i det være et bidrag til hybridsjangeren kalt («kunstfilmskrekk»). Han siterer den østerrikske Michael Haneke og danske Lars von Trier som regissører som har forsøkt dette tidligere. I dette ligger det, ifølge Canavan, en iboende konflikt, i og med at kunstfilmer «krever» en interpretasjon, mens sjangerfilmer – i dette tilfelle skrekkfilm – eksisterer uavhengig av slik analyse. Han skrev at filmen gjør et forsøk på dette ved «å sette to parallele narrativ ved siden av hverandre»: ett (ovenpå) og det andre (nedenpå). I det første narrativet finner vi vennegjengen, «tenåringer med kjente arketyper som vi kjenner til fra utallige skrekkfilmer (sportsidioten, hora, jomfrua, tåpen, akademikeren), og som besøker det typiske skrekkstedet, en hytte i skogen.» I det andre finner vi de ansatte ved laboratoriet. Handlingen i laboratoriet sammenlignet han med filmproduksjon hvor ungdommene er de «uvillige skuespillerne», og prosjektlederen «The Director» er filmregissør. Han mente at de øvrige ansatte på laboratoriet var produksjonsarbeidere for skrekkfilmen som utspiller seg. Jobben gjør de for å beskytte seg mot «et bedøvet publikum bestående av uforståelige monstre som eksisterer utenfor filmverdenen, og som har uransakelige begjær som er drivkraften bak all denne volden – oss, filmens seere».