I opplysningstiden hersket en viss ytrings- og trykkefrihet som intensiverte debatten om økonomi. En tysk professor ved Lunds universitet – Samuel von Pufendorf – forfattet i 1762 et viktig moralfilosofisk verk, , som postulerte at mennesket var drevet av profittmotiv og egeninteresse, og at dets sosiale omkvem var styrt av naturlige krefter. Disse lovene kunne «genom förnuftets ljus utletas», og styrte også slikt økonomisk samkvem som produksjon, kjøp og salg. De naturrettslige tankene til Pufendorf og Hugo Grotius inspirerte Ludvig Holberg, som også var godt kjent med Locke's tanker. Holberg var opptatt av rikdommens og fattigdommens vesen, og hadde et pengesyn som minnet om det merkantilistiske. Hans sterke moralske og kritiske orientering førte ham derimot på kollisjonskurs med tidens merkantilistiske makthavere, adel og autoriteter, først og fremst utfra en moralsk fordømmelse av deres laster. Holbergs fokus var landbruket og de moralske dilemamer og dårskaper som oppstod i spenningsfeltet mellom de arbeidende bøndene og den jordeiende adelen. Han delte derimot ikke fysiokratenes politiske liberalisme, men forble en forsvarer av det kongelige enevelde som forsvar mot egeninteressens moralske tvilsomheter. Nordisk økonomisk tenking ble tidlig formet av tidsskriftet , utgitt 1757-64 av Erik Pontoppidan, med bidrag fra mange prester – som fysiokraten Otto Didrik Lütken. Tenkerne ved Sorø Akademi og Uppsalas universitet ble mer preget av den tyske kameralismen enn av fysiokratiet, men mottok ganske snart impulser direkte fra tyske liberalister og hadde forlatt merkantilismen ved inngangen til 1800-tallet.