Sebald akrev i en særegen stil som blander fiksjon, selvbiografi og dokumentarprosa, sistnevnte ofte i form av biografier om mennesker han møter eller føler seg knyttet til. Når det gjelder kontrasten mellom fakta og fiksjon, kommenterte han selv: . [2] Sebalds prosa handler alltid om å gjenvinne minne - ofte det som vanligvis kalles kollektivt minne - for å forstå hvordan dette gjør oss til den vi er i dag. Uten minne, ingen litteratur.