Bygårder fantes i Oslo cirka i 1025, hevdet nettstedet til Kulturhistorisk museum i 2011. Middelalderens bygårder var gårder i byen med husdyr, lager for for og annet som hører til på en gård. I middelalderens bygård var forskjellige funksjoner som kjøkken, toalett og soverom ofte plassert i adskilte bygg. Bygårdene i middelalderen var ofte avgrenset mot omgivelsene med gjerde og grind. For å kalles «gård» krevde Gulatingsloven at det skulle være minst tre bygninger: Stue («stofa», bolighus), eldhus (grovere arbeid og større matlaging) og bur (lager for mat og klær). En bygård kunne ha flere bygninger: skemma (en liten stue for kvinner), matstue, steinkjeller (brannsikkert lager), loft (lager i første og fint soverom i andre etasje), badstue, bakerhus, smie, utedo, krøtterhus, sjøbod og hage. Byggene kunne ligge i en lang rekke opp fra sjøkanten. I Oslo er flere bygårder omtalt i middelalderske kilder. Et brev fra 1322 omhandler salg av bygården Belgen som ble solgt med «tuft, hus, loftstue, gårdsrom, strete og almenning». Den lå inntil både et strete og en allmenning og var dermed på hjørnet av et gatekryss. Bygårdene kunne ha «-gård» i navnet, for eksempel Balstadgården eller Bandskjærgården i Trondheim. Bygårder reist i Trondheim etter brannen i 1842 ble oftest anlagt etter samme plan: Et våningshus mot gaten, et portrom med adkomst til bakgård (gårdsrom) og innerst uthus.