Statsviterne Carl Friedrich og Zbigniew Brzezinski hadde stor betydning for utbredelsen av totalitarisme-begrepet og tilhørende teorikompleks i samfunnsvitenskapelig forskning, og definerte det som et paradigme for kommunistiske og fascistiske regimer. For Friedrich og Brzezinski måtte de definerende elementene forstås som en gjensidig støttende, organisk enhet, og bestod av: En utførlig ledende ideologi, ett enkelt masseparti, som regel ledet av en diktator, statlig terror satt i system, monopol på all kommunikasjon og fysisk maktbruk, sentralstyring og kontroll over økonomien gjennom planøkonomi. Friedrich har senere lagt til at det ikke er nødvendig at det er et parti som styrer, ettersom det i prinsippet kan være hvilken som helst elite som styrer. Ut fra denne totalitarismeteorien var det først og fremst Nazi-Tyskland og Stalins Sovjetunion som svarte til den. Slike regimer hadde sine røtter i kaoset etter første verdenskrig, da moderne våpen og kommunikasjonsmidler gjorde det mulig for totalitære regimer å befeste makten.