Songlian som tidligere hadde studert ved universitetet før farens bortgang, og deretter ble tvunget inn i ekteskap, kommer til den konklusjon at hun er lykkeligere på egen hånd. Hun ser på konkurransen mellom konkubinene som en unødvendig bestrebelse som ikke fører til glede for dem, ettersom hver kvinne bare er som en «kappe» mesteren kan bære og kaste etter hans eget forgodtbefinnende. Songlian begynner også å snakke om selvmord, og mener at det å dø er en mye bedre skjebne enn å fortsette som en konkubine i Chen-husholdningen.