I århundrer var den eneste visuelle standard for narrativ fortelling teaterets framstilling. Siden den først narrative film, de franske brødrene Lumières (1895), har filmmakere søkt å fange inn kraften og realismen til levende teateret på kinolerretet. De fleste av disse filmmakerne begynte som teaterregissører på slutten av 1800-tallet, og likeledes hadde de fleste filmskuespillere røtter fra scenen (vaudeville eller melodrama). De første filmregissørene klarte ikke å innse både begrensningene og mulighetene til det nye mediet film. Visuelt hadde de første filmene tatt til seg lite fra scenen, og fortellerteknisk enda mindre fra vaudeville og melodrama. De første filmene manglet både kraft og realisme på filmlerretet. I sammenligningen med melodrama og vaudeville ble filmens fortelling stiv og unaturlig, og dets visuelle framtoning var todimensjonal og statisk, som filmet teater. Før den visuelle stilen som ble kjent som «klassisk kontinuitet», ble scener filmet sammenhengende og benyttet omsorgsfull koreografi for å framstille fortellergang og forhold mellom figurene. Beskjæring av bildet var meget begrenset, og besto hovedsakelig av nærbilder når det var behov for å vise hva det var, som teksten i et brev eller telegram.