Partituret til har ofte blitt sitert som en milepæl i utviklingen av vestlig musikk. Wagner tar i bruk et bemerkelsesverdig utvalg av orkesterfarger, harmonier og polyfoni, og gjør det med en frihet som sjelden finnes i hans tidligere operaer. Den aller første akkorden i stykket, , er av stor betydning i overgangen fra tradisjonell tonalharmoni ved at den oppløses til en annen dissonant akkord. Tradisjonelt løses en dissonerende akkord opp i en konsonerende akkord, men her oppløses den i en ny dissonerende akkord.