Vampyren er i dag et fast innslag i populære fortellinger i bøker, fjernsyn og film. Slike fortellinger begynte i 1700-tallets poesi og fortsatte med 1800-tallets korte prosafortellinger, den første og mest innflytelsesrike var John Polidoris (1819). Her het vampyren «Lord Ruthven», og dennes bedrifter ble ytterligere utpenslet i en rekke vampyrskuespill hvor han var en form for antihelt. Før 1820 var det satt opp fire ulike dramatiseringer bare i Paris. Polidoris bok ble først trykket i , og forfatteren ble oppgitt å være selveste Lord Byron. Den kjente poeten var svært misfornøyd over krediteringen. Polidori var Byrons personlige lege, og under en ferie i Sveits skrev Byron et utkast til en fortelling om en vampyr som han oppga. Det Polidori gjorde var å spinne videre på denne ideen. I oppstyret fikk Polidori sparken som lege, og som hevn ga Polidori sin vampyr en rekke av Byrons mest negative egenskaper. Det interessante her er at den folkloriske vampyr fra Øst-Europa ble forestilt som stor og oppblåst, en avdød bonde – kun kledd i likdrakt, mens Polidori etablerte vampyren som en blek, sensuelle, elegant adelig herre – ganske like Lord Byron. Det var et trekk som vampyren beholdt og som Stoker befestet med Dracula. Etter Polidori fortsatte vampyren sitt liv i en rekke enkle skrekkfortellinger som (1847) til den kulminerte i den mest eminente vampyrromanen av dem alle, av Brad Stoker i 1897.