I det moderne Europa ble fagdisipliner som botanikk, geologi, mykologi (læren om sopp), paleontologi, fysiologi og zoologi dannet. Naturhistorie, tidligere hovedfaget som ble undervist av vitenskapsprofessorer på høyskole, ble i økende grad foraktet av spesialiserte forskere og forstått som en «amatøraktivitet» snarere enn som en del av vitenskapen. I det viktorianske Skottland ble studiet av naturhistorie faktisk antatt å bidra til god mental helse. Spesielt i Storbritannia og USA vokste dette til spesialisthobbyer som studiet av fugler, sommerfugler, skjell (malakologi/konkologi), biller og markblomster; i mellomtiden prøvde forskere å definere en enhetlig disiplin innen biologi, men med bare delvis suksess, i det minste inntil den moderne evolusjonære syntesen. Likevel fortsetter naturhistoriens tradisjoner å spille en rolle i studiet av biologi, spesielt økologi (studiet av naturlige systemer som involverer levende organismer og de uorganiske komponentene i jordens biosfære som støtter dem), etologi (den vitenskapelige studiet av dyrs atferd ), og evolusjonsbiologi (studiet av forholdet mellom livsformer over svært lange tidsperioder).