Belgrano var et medlem av criollobefolkningen i Buenos Aires og jobbet for criolloenes politiske rettigheter mot kolonimakten Spania. Først støttet han Carlota Joaquinas ambisjoner om å styre visekongedømmet, men oppnådde ingen suksess. Sammen med andre criolloer deltok han i mairevolusjonen, som førte til at visekonge Baltasar Hidalgo de Cisneros ble fjernet fra stillingen, og Belgrano ble deretter valgt til medlem av Den første juntaen som overtok makta etter Cisneros. Han ble deretter valgt til kommandant for Nordarméen, og sloss for sitt lands uavhengighet i Paraguay til han ble beseiret av de spansk-lojale styrkene. I 1812 dirigerte han utvandringen fra Junjuy, som førte til seirene mot rojalistene i slagene om Salta og Tucumán. Deretter deltok han på Tucumán-kongressen som erklærte Argentinas uavhengighet i 1816, hvor han fremmet idéen om å opprette et monarki med en inkakonge, men oppnådde ikke nok støtte. Helsen hans ble stadig dårligere under hans felttog, og han døde i 1820 50 år gammel, så godt som glemt av sin regjering.