Et debattert spørsmål blant moderne lingvister er hvordan (dvs. talemålet i Norge som helhet i moderne tid) skal klassifiseres. Norsk språk i historisk-lingvistisk forstand oppfattes tradisjonelt som et i hovedsak vestnordisk språk, men innen finner man også talemålet standard østnorsk, som mange lingvister regner som en gren av dansk språk, dvs. østskandinavisk, i lingvistisk forstand. Generelt er norsk preget av å ligge på grensen mellom østskandinavisk og vestskandinavisk, og en del tradisjonelle norske dialekter, bl.a. den fra Båhuslen, ligger trolig nærmere østskandinavisk enn vestskandinavisk. I tillegg har norske talemål (andre enn standard østnorsk) blitt så sterkt påvirket av østskandinavisk, og ikke minst er skriftspråket så likt dansk, at en gruppering av norsk sammen med islandsk og færøysk separat fra dansk og svensk anses som lite relevant i dag. Klassifiseringen av hele det norske språket som vestskandinavisk er derfor problematisk, og moderne lingvister deler derfor ofte inn språkene på en måte som oppfattes som mer relevant, basert på moderne språk (altså hvor nære de ulike språkene anses å stå hverandre i dag) snarere enn genealogi (språklig stamtre). Det avgjørende blir dermed at norsk, svensk og dansk som har utviklet seg til språk som er så like at de bør klassifiseres i samme gruppe, mens islandsk og færøysk har utviklet seg så langt bort fra norsk at de bør klassifiseres i en egen gruppe.