Karl Barth fant sitt teologiske språk gradvis ved å lytte til Bibelen. Bare der fant han Guds ord bevitnet for alle mennesker: Jesus Kristus er for ham alene dette ord. Men den samme Gud har seg allerede i frelseshistorien til det utvalgte folk, Israel, åpenbart. Dette var nøkkelen for Barth til å forstå Det nye tesamente. Ettersom Jesus Kristus oppfyller Guds «uoppsagte pakt» med Israel, har han inkludert menneskeheten. På den måten får menneskene del i de Israels løfter som Israel har mottatt. Derfor, og på det grunnlag, kan vi i de øvrige verdenshendelser oppdage «sanne ord»: ikke uavhengig av Jesus Kristus, men ikke bare i ham. I tredje del av sin forsoningslære (IV, 3) betoner Barth derfor Kirkens nødvendige offentlighet for «lys», som «lyset» som den menneskeblevne Gud bringer til syne i verden. Disse aspekter lar seg ikke skille fra hverandre i Barths teologiske tenkning, men han betonte ikke alle på samme tid, men knyttet til de problemstillinger som samtiden brakte opp. I begynnelsen står Guds ords «dom» – negasjonen- i forgrunnen. Han betoner den radikale krise, som utløser det utilgjengelige og kommende Guds rike i den selvforskyldte krig som kontrollerer de menneskelige fellesskap. På slutten betoner han enda sterkere den universelle bredde i Jesus Kristi usynlige herredømme i verden. Kjernen i begge, både begynnelsen og slutten, er forsoningshendelsen mellom Gud og menneske i Jesus Kristus. Denne «posisjon» svekker Barths radikale kirke-, religions- og samfunnskritikk, men ikke vekk fra, men tvert i mot fører den heller rett gjennom. Det siste bind i hans «Kirchlichen Dogmatik» begrunner voksendåpens plass, mot de folkekirkelige strukturer, og postulerer til slutt de kristnes verdensvide kamp for jordisk rettferdighet, til hun deltar i Jesus Kristus.