Han kom fra en husmannsplass i Nord-Aurdal, og oppnådde aldri anerkjennelse på samme nivå som den noe yngre Myllarguten, men i Valdres ble han anerkjent som den fremste. Det gikk etterhvert en rekke sagn om Jørn, og han hadde ord på seg for å kunne spille til seg drammeglass og nærmest «trylle» med fela.