Tanatologien deler seg her i to leire. På den ene siden finnes hva man kan omtale som . Slik navngitt fordi mange klassiske filosofer – blant annet Thales, Sokrates, stoikerne, epikureerne, Montaigne, Spinoza og Schopenhauer – har forsvart varianter av det. Men også fordi det er en viss tradisjon for å hevde at filosofien på mange måter springer ut av dødsfrykt og har som sentral oppgave å forstå døden – og dette synet hevder at døden er intet å frykte. Den kunne ha vært noe å frykte dersom den utgjorde et onde for den som døde, men tilhengerne av det filosofiske synet har på ulike måter argumentert for at døden ikke utgjør et onde. Strategien er å dempe menneskets dødsfrykt gjennom å undergrave dens grunnlag. Epikur sier for eksempel at det terapeutiske målet med hans tanatologi er å sørge for at mennesket forlikes med menneskets dødelighet gjennom «korrekt forståelse av det faktum at døden ikke betyr noe for oss». Et bakteppe her er gjerne en idé om at dødsfrykt er uforenelig med dyd og lykke. For om frykten er berettiget, truer den med å undergrave begrepet om det gode liv.