Hovedinnholdet i klassisk økonomisk teori kan sammenfattes slik: Økonomien virker grunnleggende , normaltilstanden er at kreftenes fri spill gir positive resultater både for individer, stat og samfunn. Problemer med knapphet og fattigdom kunne løses best dersom markedskreftene fikk spille fritt. Mange fysiokrater og noen få av de senere merkantilistene kom til liknende resultater. Dette sto i skarp kontrast til skolastikernes og de fleste merkantilistenes tese om at økonomien måtte reguleres nøye for å produsere gode resultater. Myndigheter skulle avstå fra særlig regulering og la de økonomiske kreftene spille mest mulig fritt. Slagordet uttrykte at økonomisk frihet for enkeltindividet var positivt og ga positive resultater også på samfunnsnivå, og at stat, kirke og andre myndigheter ikke trengte å gripe inn i markedet verken av økonomiske eller moralske årsaker. Smith la grunlag for en fundamental til menneskers evne til å styre, regulere eller kurere markedet. Klassikerne mente videre at økonomisk frihet var uløselig knyttet til , utvilsomt inspirert av den nye klassen av handelsborgere og industrieiere som i Smiths nest siste leveår gjennomførte historiens første «borgerlige revolusjon» i Frankrike med krav om maktdeling og oppheving av adelens økonomisk-politiske privilegier. De var i likhet med merkantilistene og fysiokratene svært opptatt av å studere hva som skapte , og hadde en makroøkonomisk metodisk tilnærming. Adam Smith mente at vekst skyldtes akkumulasjon av kapital, mens fysiokratene mente bare den intensiverte bruken av land kunne skape økonomisk vekst. Klassikerne ble gjennom vekstfokuset opptatt av hvordan og bidrar til å allokere innsatsfaktorer og goder på en måte som gir mest mulig effektiv produksjon. De var svært opptatt av av fordelingen av inntekt og vekst over tid, og studerte derfor nøye historisk prisutvikling. Klassikerne mente hensikten med økonomisk aktivitet var konsum, og at hensikten med eksport var å finansiere kostnadseffektiv import. Her hadde merkantilistene, ifølge Smith, misforstått og ansett produksjon og eksport som mål i seg selv. De mente likevel at prisene var bestemt av produksjonskostnadene, og ikke i særlig grad av etterspørselen. Fokuset på arbeidets produktivitet ledet Smith først til å utvikle en såkalt arbeidsverditeori, som sa at et godes verdi (og pris) ville tendere til å bli lik verdien av det arbeid som lå bak produksjonen av godet. Men han mente at mer avansert produksjon også ville prise kapitalkostnadene, og etterhvert lanserte Smith også et visst fokus på etterspørselen, selv om både han og senere klassikere anså dette mer som unntaksvise krefter. Etterhvert kom klassikerne til at priskonkurransen ville presse prisene ned mot produksjonskostnaden, og tilslutt fjerne all profitt og dermed økonomisk vekst i samfunnet. Denne stasjonærtilstanden bidro til å gi økonomifaget på denne tiden tilnavnet «den triste vitenskap».