Fortellerteknikken er like Boccaccios, refererende og konstaterende uten nærgående analyser. Hun har lånt fortellinger, noe som var vanlig den gang, fra mange kilder, også fra Boccaccio selv, noen fra middelalderesamlingen nevnt over, men noen er diktet fra hennes eget hode. Rammefortellingen hvor bokens personer, de fleste tynne forkledninger for mennesker som har preget livet hennes, diskuterer de enkelte fortellingeness innhold og moral. Det gir henne anledning til psykologiske og filosofiske samtaler i stil med Baldassare Castigliones . Hennes mor Louise opptrer i forkledning som fru Oysille, hennes ektemann Henrik II av Navarra kalles for Hircan. Hennes språk er friskt, drastisk, og elegant. Felles for de fleste novellene er kjærlighetens natur. Kjærligheten er mer enn en drift, det er en også en følelse som gir rett til å bryte konvensjoner og lover for. Hykleri er den verste synd og skyld i de fleste ulykker, og sølibat meningsløst.