Dorothy L. Sayers kriminalromaner tilhørde den såkalte «lærde» tradisjonen i britisk krim. De er sprengfulle av kulturhistoriske og litterære allusjoner. Samtidig er de også lekne utforskninger av krimgenren. I de tidlige historiene forekommer spredte innslag av rent overfladisk spenning og åpenbare hint til samtidens populærkultur; senere blir genrereferansene mer subtile. Hver ny roman angrep krimformatet på en ny måte, og samlet kan fortellingene stå som en katalog over ulike «klassiske» plot-varianter. Sayers var en skarp psykolog, som kunne skape troverdige personer, også av biroller med begrenset funksjon i fortellingen – uten å gi opp det «karakter»-preget som kjennetegner genrelitteraturen. Miljøskildring får ofte stor plass. Både persontegning og miljøskildring inngår imidlertid alltid i helheten; de mest maleriske skildringer kan inneholde hint til løsningen av gåten. Et eksempel kan være hvordan lord Peters eller hans mors tilsynelatende fjollete skravling i enkelte tidlige romaner både inneholder kimen til viktig innsikt, og i påfallende grad ligner den som Joyce hadde introdusert i «høylitteraturen» kort tid før. Både krimgenren spesielt og litteraturen generelt kommenteres implisitt gjennom fortellingen.