Juledagen 800 kronet pave Leo III Karl som "keiser av romerne" i Roma i en seremoni presentert som en overraskelse, da Karl ikke ønsket å stå i gjeld til biskopen i Roma, ytterligere en nyvinning av paven i en rekke av symbolske virkemidler som definerte de gjensidige rollene til pavelige og keiserlige . Karl den store foretrakk, i aktelse for bysantinsk krenkelse, tittelen "keiser, konge av frankerne og langobardene", anerkjente seremonien Frankerriket som etterfølgerstaten til (vest)romerriket (skjønt kun den forfalskede konstantinske skjenkelsen ga paven politisk autoritet til å gjøre dette), således utløste en rekke strider med Konstantinopel og Østromerriket over det romerske navnet. Etter en innledende protest som usurpasjon, anerkjente den bysantinske keiser Mikael I Rangabe i 812 Karl som med-keiser. Kroningen i Roma ga den endelige legitimitet til karolingernes forrang blant frankerne.