Da boken dukket opp, vakte den stor beundring og samtidig sterk kritikk. Det var særlig språkformen, med de mange lombardiske uttrykkene og vendingerne, kritikken gjalt. Og Manzoni, som så berettigelsen av kritikken, reiste til Firenze hvor han gjennomgikk boken språklig – med stor nøyaktighet, og etter 13 års arbeid utga han romanen på nytt (1840). I denne skikkelse kom til å stå som norm for det italienske riksspråk. Samtidig med annen utgave utkom , en historisk, kritisk studie.