Tradisjonelt lages supersyrer ved å blande en Brønsted-syre med en Lewis-syre. Lewis-syrens funksjon er å binde seg til og stabilisere anionet som dannes ved dissosiasjon av Brønsted-syren, og dermed fjerne en protonakseptor fra løsningen og styrke løsningens protondonerende evne. For eksempel, fluorantimonsyre, nominelt (HFSbF), kan produsere løsninger med en H lavere enn –21, noe som gir den en protoneringsevne over en milliard ganger større enn 100 % svovelsyre. Fluoroantimonsyre lages ved å løse opp antimonpentafluorid (SbF) i vannfritt hydrogenfluorid (HF). I denne blandingen frigjør HF sitt proton (H) samtidig med bindingen av F av antimonpentafluorid. Det resulterende anion (SbF) delokaliserer ladning effektivt og holder tett på elektronparene, noe som gjør den til en ekstremt dårlig nukleofil og base. Blandingen skylder sin ekstraordinære surhet på grunn av svakheten til å akseptere protoner (og som elektronpardonorer) (Brønsted- eller Lewis-baser) i løsning. På grunn av dette blir protonene i fluorantimonsyre og andre supersyrer populært beskrevet som «nakne», og blir lett donert til stoffer som normalt ikke anses som protonakseptorer, som CH-bindingene til hydrokarboner. Selv for supersure løsninger er imidlertid protoner i den kondenserte fasen langt fra ubundet. For eksempel, i fluorantimonsyre, er de bundet til ett eller flere molekyler av hydrogenfluorid. Selv om hydrogenfluorid normalt betraktes som en usedvanlig svak protonakseptor (men en noe bedre enn SbF anionet), er dissosiasjon av dets protonerte form, fluoroniumionet HF til HF og det virkelig nakne H-ionet, som fortsatt er en svært endoterm prosess (ΔG ° = +113 kcal/mol), og å forestille seg protonet i den kondenserte fasen som «nakent» eller «ubundet», som ladede partikler i et plasma, er svært unøyaktig og misvisende.