I 1066 kom det en ny invasjon, denne gang sørfra. Normannernes invasjon av England under Vilhelm Erobreren i førte til at normannisk fransk ble språket for kongemakta og adelen. Bare alminnelige engelskmenn fortsatte å snakke engelsk. Ennå i dag forkynner lederen i det britiske overhuset «le roy le veult» når noe er vedtatt (merk at stavemåten avviker fra moderne fransk, l). Kongehusets våpen er ennå forsynt med valgspråket «Dieu et mon droit», . Noen spesielle misforståelser oppsto også på denne tida; de kjente beefeaters (oksekjøttspiserne) i Tower of London hette opprinnelig , altså de som passet på buffeten. Rotten Row (den råtne veien) i London kommer egentlig av , kongens vei. Først rundt år 1400 snakket alle engelsk igjen, men dette var en sterkt endret form for engelsk. Grammatikken var nå svært forenklet, og ordforrådet var blitt supplert eller avløst av franske ord. De hverdagslige ordene var gjerne de samme gamle engelske, mens de noe mer høytidelige var av fransk opprinnelse. Derfor ser man , og på engelske bondegårder, mens de samme dyrene har blitt til , og (hhv , og på fransk) når de dukker opp på middagsbordet. Verbet å begynne kan være det engelske eller det mer høytidelig franske (av fransk ). Språket i seinmiddelalderens England kalles middelengelsk, og det mest kjente litterære verket fra perioden er Geoffrey Chaucers .