Etter å ha vendt tilbake fra sin visjonære tilstand som i virkeligheten bare har vart et øyeblikk, springer dikteren opp og registrerer at påskedagsklokkene fremdeles klinger. Framtidsprofetiene i avsluttes med at dikteren tar ordet: Hvad Toner! Fra Jorden? Fra Himlen? Jeg hørte jo Choret? Jeg saa jo Stimlen? Ah! Klokkerne endnu i Bygden klinge. Did maa jeg haste paaknæ for den Højestes Altar mig kaste, min Tak ham med brænnende Taarer bringe. Han har mig benaadet med profetiske Syner. En mægtig Aand, med digtende, skjønt med en sanddru Haand, hurtig, som Lynet lyner, har Fremtidsraadet afmalt paa mine, Øjenhaars yderste fine, saa, ved at skimte paa halvaabent Blik, de herlige Syner jeg fik: Jeg seet har Jorden i himmelsk Orden og Mennesket som de Himmelske vorden.