Fra det 13. århundre brukte paven en gruppe embetsmenn, , til å forberede rettsakter som skulle påføres hans signatur. Pave Eugenius IV (1431–1471) opprettet Signaturaen som en permanent institusjon, og lot embetsmennene der signere visse typer dokumenter selv, med pavelig autoritet. Under Julius II (1503–1513) ble den delt i to, og den ene delen utviklet seg til et virkelig rettstribunal. Etterhvert gikk den over til å bli nesten utelukkende en appelldomstol, ikke bare for kirkerettslige saker, men også for sivilrettslige saker i Pavestatene. Dette ble formalisert av Gregor XVI i 1834. Den andre delen mistet sin funksjon i det 17. århundre, da Det apostoliske datarium utviklet seg.