Innad i flatbygdemåla er det flere viktige skillelinjer som ligger til grunn for inndelinga i underdialekter (se under). Blant disse er palatalisering, verb- og substantivbøyinga og om jamvektsloven har virka i området: Palatalisering forekommer i nordøstlandsk. Nordøstlandsk har (uten diftong), midt- og sørøstlandsk har (trykklett ). Sørlige dialekter har i andre person flertall former som , o.l., mens også varianter av brukes i nord. Nordøstlandsk har omlyd i nåtid av sterke verb, men mangler ending: mot i sør. I et overgangsområde rundt Solør fins former som , med både omlyd og ending. Nord- og midtøstlandsk har generell reduksjon av til : . Vikværsk har delvis reduksjon til : . Nord- og midtøstlandsk har apokopert til : (i overgangsområder mot nord: ). Vikværsk har enten delvis redusert vokal eller lik ending som nynorsk: el. . Midtøstlandsk følger vikværsk for svake hankjønnsord med jamvekt: . På Hedmarken og i nordre deler av fylket Hedmark faller -r i nåtid av svake verb: . Hele området unntatt sørlige Østfold og Grenland har jamvekt. Infinitiven er kløyvd, dvs. har redusert endevokal i overvektsord, men bevart i jamvektsord: , . Nord- og midtøstlandsk har reduksjon av i nåtid etter samme regel: , . Dette står sterkest i nordøstlandsk – midtøstlandsk har over tid i økende grad brukt i alle tilfeller. Vikværsk har reduksjon til uavhengig av jamvektsloven: , . Nordøstlandsk har tilsvarende reduksjon også i fortid: , (jf. ). Dette kan tidligere også ha gjeldt i Oslo, men blitt borte etter påvirkning sørfra, der det er i alle tilfeller. Gatespråket i Oslo yter i dag påvirkning på omlandet, og vinner terreng på bekostning av . Det er kløyvd svakt hankjønn i hele jamvektsområdet: , . Det er kløyvd svakt hunkjønn i store deler av området: , . Flere steder er det parallelle ordformer, eksempelvis og , som har samme opphav, men noe ulik betydning. Det tradisjonelle bymålet i Oslo er et nevneverdig unntak – det heter (det fra dansk innlånte er nå nær enerådende), mens omlandet har o.l. Ett ord forekommer likevel, nemlig . At fenomenet ellers mangler kan trolig tilskrives mer kontakt med omverdenen enn omlandsbygdene opplevde. Tostava ord med jamvekt har flere steder bevart , ellers reduksjon til : , . Nektingsadverbet er et nordlig drag, mens formene med (, ) er et sørligere drag. Monoftongering flere steder mot svenskegrensa (i nord og dessuten sør i Østfold): for , for . I et større område forekommer monoftongering i enkeltord, men ikke i andre (, < , < ). Det er heller ikke uvanlig at trykklette eller korte diftonger monoftongeres: , men og , men . Det er itakisme i Solør og Odalen. I supinum av sterke verb endres ikke rotvokalen i vikværsk og tradisjonelt oslomål: . Dette gjelder også andre bymål og sprer seg utover bygdene (konkurrerer med bokmålsformene, ). De tradisjonelle bygdeformene nord for Oslo har vokalendring i supinum: . I fortid fins dessuten former som i bymåla, mens det heter i bygdemåla (også sør for Oslo). Flere nordøstlandske mål har dativ, midt- og sørøstlandsk mangler dette. Kort (og lang før tjukk L) har i mange tilfeller gått over til : , , . Dette gjelder i større grad bygdene på bygdene enn i byer og sentrale strøk. Norrøn er generelt utvikla til mot nord, mot sørøst og nord/vest for Oslofjorden og i deler av Solør (tidligere et sammenhengende område mellom og ). Området til er stadig krympende, men har satt spor over et større område, og brukes stundom ennå i områder som nå ellers har (bl.a. Hurum, Ås og Oslo m/Aker), eksempelvis i uttrykket eller enkeltord som (forekommer også som ). Også ord med er å finne i områder der en skulle forvente , som og . I spørreord og pronomen følger ikke utviklinga av de samme skillelinjene. Former på forekommer ikke, men det gjør til gjengjeld former med , som dessuten strekker seg både nordover, vestover og sørover inn i områder der det er i andre ord (gjelder også tilstøtende dialektgrupper). Parallelt med formene på , særlig i sørøst, forekommer også former uten og former med (f.eks. , , ).