Den sveitsiske geologen Bernhard Studer (1794–1887), den franske forskeren François Arago (1786–1853) og andre tolket slutten på norrøne bosetninger på Grønland på 1400-tallet som et resultat av at en kaldere periode inntrådte. Denne mente de etterfulgte en tidligere varm periode. Den tyske historikeren Konrad von Maurer (1823–1902) avviste denne oppfatningen, og mente at årsaken var utbredelsen av Inuittene. Den danske historikeren Poul Nørlund (1888–1951) undersøkte gravplasser til kolonistene fra Norge i Herjólfsnes, på den sørvestlige delen av Grønland, og fant rikelig med planterøtter i de dødes likskjorter under permafrosten. På grunnlag av dette konkluderte han med at høye sommertemperaturer midlertidig hadde tint opp grunnen, og at temperaturen derfor i tidligere tider hadde vært høyere der enn i 1921. Endringer av tregrensen tas delvis som en indikasjon på klimaendringer, dels som en indikasjon på menneskelig inngripen. Den tyske klimatologen Eduard Brückner (1862–1927) påviste i 1895 at det tidligere hadde vært områder med dyrking av vindruer i Nord-Tyskland, mens det rundt 1900 ikke forekom slike næringer i regionen. Årsakene var riktignok ikke bare klimatiske, men også at økonomiske grensebetingelser var blitt endret: «Det var [tidligere] mer praktisk å dyrke vindruer enn å importere vin fra sør på grunn av kostbar transport». Dermed er det ikke sikkert at vindyrking mot nord er en særlig sikker klimaindikator.