Ericsson et al. har argumentert at forsettlig øvelse er det viktigste kriteriet for å oppnå ekspertise. Forsettlig øvelse innebærer at oppgaven man jobber med er på et passende nivå, at det er mulighet for å få tilbakemelding, at man kan få gjenta oppgaven og rette opp feil. Begrepet Langtidsarbeidshukommelse (long-term working memory) har blitt foreslått for å forklare hvordan innøvd informasjon kan gi eksperter en fordel over nybegynnere. Etterhvert som man har lagret informasjon relatert til oppgaven i langtidsminnet kan man frigjøre kapasitet i korttidsminnet. I motsetning til de som er mindre erfarne, slipper eksperter å bruke mye energi på å analysere problemet, siden problemstillingen aktiverer gjenhentingstikkord som aktiverer lagret kunnskap og løsningsstrategier. Dette kan forklare hvorfor eksperter innenfor medisin er mye raskere enn nybegynnere til å gjenkalle relevant informasjon når de blir stilt uventede spørsmål. Det er ifølge Ericsson og Lehmann et viktig skille mellom vanlig øvelse og meningsfull øvelse. Når sjakkmestere ble undersøkt fant man at både formell instruksjon og konkurranse deltakelse ga gode prediksjoner på sjakkekspertise, men den viktigste predikatoren var øvelse alene. En annen studie viste at sjakkmestere hadde øvet alene dobbelt så mye (5000 timer) som deltakere på middels nivå i løpet av en 10 års periode. Lignende resultater har blitt funnet når man undersøker fiolinister.