I en miniomtale av skreiv / at Manta spilte «lett og grei rock», «flinkt spilt og produsert, men med litt for anonyme sanger». Også ifølge var sangene for like, men det var «jordnær og fengende pop-rock». Bård Ose i ga utgivelsen tre stjerner, og så både sterke og svake sider. Tittelsporet ga «full pott», og det var også «glimrende» instrumentbruk: «de syngende gitarløpene minner lytteren om Thin Lizzy og Abba på samme tid». Samtidig var melodiene «rett og slett for ordinære», og vokalen var ikke «sterk nok» til «å bære showet». Atskillig verre lød det fra Anders Grønneberg, som i knapt fant ord som var negative nok: «Demokratens språknorm gir meg ingen anledning til å uttrykke hva jeg inderlig føler etter å ha gitt dem en sjanse på platetallerkenen». Grønneberg mente at Mantra la seg «i gata Rune Rudberg/Norsktoppen». Det var ikke bra, og Mantra nådde heller ikke opp til Rudbergs nivå. «Gutta synger på norsk, og det er det eneste positive vi mak[t]er å finne, selv om tekstene er skrekkelige og forsøker å beskrive den norske folkesjela».