Midt i havet blir magma hele tiden presset opp mot havbunnen mellom tilstøtende plater, noe som danner midthavsrygger. Konveksjonsstrømmene av basaltbergarter tenderer mot å drive de to platene fra hverandre, det en kaller for havbunnsspredning. Havbunnsspredning sørger for at verdenshavene utvider seg med omlag 25 mm i året. Parallelt med disse høydedragene og nærmere kysten, kan en oseanisk plate gli under en annen oseanisk plate i en prosess kjent som subduksjon. Her dannes det dyphavsgroper og prosessen er ledsaget av friksjon når platene kolliderer. Bevegelsen gir kraftige rykk som forårsaker jordskjelv, det produseres varme og magma tvinges opp og skaper undervannsfjell, hvorav noen kan danne kjeder av vulkanske øyer nær dype groper. Nær noen av grensene mellom land og hav glir de litt tettere oseaniske platene under kontinentalplatene og flere subduksjonsgrøfter dannes. Når de drives sammen, deformeres kontinentalplatene og spenner seg, noe som forårsaker fjellkjedefolding og seismisk aktivitet.