I kolonitida var det vanlig at pidginspråk oppsto i kontakten mellom kolonimaktenes og slavenes språk. På plantasjene i Vest-India skulle et fåtall av europeiske administratorer, fangevoktere og arbeidsledere styre en stor slavebefolkning. Dette forutsatte et minimum av kommunikasjon mellom mennesker med innbyrdes uforståelige språk, et problem som ofte ble forsterket av at flere enn to grupper møttes. Europeiske oppsynsmenn ble rekruttert fra mange kanter og talte ofte dialekter som lå langt fra riksnormen i kolonimakten, eller de kunne være fra helt andre land og tale administrasjonsspråket dårlig. Slavene kunne på sin side komme fra forskjellige folkeslag i Afrika med innbyrdes uforståelige språk. De kunne også ha tilegnet seg noen språkferdigheter i en spansk koloni, for så å bli solgt til en britisk. Plantasjeierne sørget gjerne for å blande gruppene, slik at det ikke skulle være for lett å konspirere og planlegge opprør. Ingen av språkene kunne brukes som lingua franca på grunn av tallmessig ubalanse og sosial, psykologisk og kulturell avstand.