På begynnelsen av 1800-tallet løftet Beethoven symfonien fra en hverdagslig sjanger som ble produsert i store mengder til en opphøyet kunstform der komponister forsøkte å nå musikkens høyeste potensialet i bare noen få verk. Beethoven begynte med to verk som direkte emulerte modellene hans Mozart og Haydn, deretter syv flere symfonier, som startet med den tredje symfonien – – som utvidet omfanget og ambisjonene til sjangeren. Hans er kanskje den mest kjente symfonien som noen gang er skrevet; overgangen fra den følelsesmessig stormfulle åpningen i c-moll til en triumferende finale i en dur-toneart ga en modell som senere symfonikere som Brahms og Mahler fulgte. Hans er et programmatisk verk, som inneholder imitasjoner av fuglesang og en storm; og – ukonvensjonelt – en femte sats (symfonier hadde vanligvis maksimalt fire satser). Hans inkluderer deler for vokalsolister og kor i siste sats, noe som gjør den til en korsymfoni.