Da Richard F. Burton, som utsending fra den britiske regjeringen, appellerte til kong Glélé for å få ham til å slutte med slavehandel, svarte han at det var en praksis som var startet av europeerne selv, og at han ville fortsette å selge slaver så lenge europeerne ville ha. De som ble solgt var mennesker som allerede levde i slaveri i Dahomey og kriminelle som ble gjort til slaver som straff for sine ugjerninger, men den aller største tilførselen var krigsfanger. Det lille kongedømmet Whydah, som ble annektert av Dahomey etter en krig i 1727, hadde en 16 km lang kystlinje langs Atlanterhavskysten. Europeerne kalte denne kysten for «Slavekysten» på grunn av den omfattende slavehandelen der. Whydah var hovedkvarter for slavehandlere fra de tre europeiske nasjonene som var mest involvert i den atlantiske slavehandelen – Frankrike, England og Portugal – og de fleste slavene ble sendt til disse landenes kolonier i Amerika, spesielt i Karibia og Brasil. Historikere anslår at det ble eksportert mer enn 1 million afrikanere fra Whydah i løpet av to århundrer, før slavehandelen ble avsluttet rundt 1860. Bare én annen afrikansk havn, Luanda i Angola, uttransporterte flere slaver.