Konserten innledes med melodien fra Kölnoperaens pauseinnringning, noe som forklarer den forsiktige latteren som kan høres fra publikum i innledningen. Utfra dette anslaget utvikler Jarrett ostinato-motiv med venstrehånden, mens han med høyre hånd kontrer med kommentarer og variasjoner. Dette blir i konsertens første, rolige og harmoniske del en nesten umerkelig variasjon mellom to akkorder hvorpå han utvikler repetitive melodier. «Det som Jarrett her setter opp mot hverandre av motiv, av rolige liksom lystdrevene moment, av spenning og av ekstatiske velklangsoppløsninger, er rent overveldende. Det virker som om han ikke lenger har behov for å følge en musikalsk idé», kommenterer Jarretts biograf Uwe Andersen.