De søreuropeiske syndikalistene var generelt mer aggressive enn de norske. De var dypt skeptiske til partipolitikk, og mente at staten måtte avskaffes gjennom en revolusjon og/eller generalstreik. Den syndikalistiske teoretikeren George Sorel angrep den reformistiske sosialismen (sosialdemokratiet), og mente at de føyelige sosialistene som ble valgt inn i parlamentet stod i veien for revolusjonen, og bidrog til å fordumme og passivisere proletariatet. Sorel mente videre at arbeiderklassens vilje til vold var et viktig redskap som gav dem fortrinn fremfor middelklassens pasifisme, en pasifisme som ikke hadde sitt grunnlag i ideologisk ikke-voldelig overbevisning, men feighet. Sorel mente at borgerskapet ved starten på den industrielle revolusjon hadde vært mye mer villig til å bruke vold for å styrke og opprettholde sine privilegier, men at de som følge av en utvikling mot mer dekadense nesten alltid gav etter for trusler om vold i Sorels samtid. Videre påpekte Sorel at voldelige opptøyer nesten alltid fulgte i kjølvannet av streiker. Sorel blir noen ganger tolket som en anarkosyndikalist fordi han var skeptisk til store paraply-fagforeninger av typen LO. Han ville at hver enkelte bedrift og industri skulle danne spontane fagforeninger, som var løst og uformelt tilknyttet hverandre, og han ville videre at proletariatet skulle riste av seg myke verdier som ble presset ned på dem fra borgerskapet og de sosialistene som jobbet innenfor demokratiet. Arbeiderne måtte kaste av seg verdier som demokrati, humanisme, tradisjon, nasjon, religion og andre demotiverende faktorer, og knekke det borgerlige samfunn gjennom vold og generalstreik. Sorels tanker ble skrevet ned i boka "reflections on violence" fra 1906, og oppsummerer holdninger og tanker som lenge hadde utviklet seg i den revolusjonære delen av arbeiderbevegelsen.