Denne forvirringen motiverte generalguvernør Clavería til den 21. november 1849 å dekreter utsende en lang navnekatalog (61.000 navn) med lister over hovedsakelig spanske men også noen lokalforankrede etternavn - - til de regionale administratorer. Disse listene ble da etter forskjellige utvalgsprosedyrer sendt ut til byene, og det ble da de katolske sogneprester som fikk i oppgave å sørge for at etternavnene kom i bruk. Det skjedde i praksis både når folk kom for å presentere sine barn for dåp, men også ved at man oppsøke eller innkalte familiers og slekters øverste for at de skulle velge, eller få navn tildelt. I noen regioner fant man ut at man kunne geografisk markere hvor en familie bodde, ved å tildele hver by etternavn som begynte på samme bokstav. På Panay ble det for eksempel slik at etternavn som begynte på bokstenen ville tildeles folk som bodde i Alimodian, mens navn på ble gitt til dem som bodde i Miagao. Etter hvert som folk flyttet på seg, kunne man til en viss grad ut fra navnet også ha en formening om hvor de opprinnelig stammet fra. (Selv etter 150 år med tildels meget migrasjon er systemet synlig: Den katolske kirke i Norge har i 2020 oversikt over 24 medlemmer født i Miagao og 8 barn av disse - 17 av dem har fortsatt etternavn eller pikenavn eller matronym på ). I andre regioner reserverte man til provinshovedstaden, til større byer, og og andre til andre steder.