Diktets stil har blitt beskrevet som sagalignende, siden det bruker et sparsomt språk, men nevner mange detaljer. Ifølge George Anderson er diktet et bevis på den vedvarende interessen for «krigertradisjonen» i angelsaksisk kultur, siden det ble skrevet såpass sent i den gammelengelske perioden, lenge etter Beowulf, Cædmon og Cynewulf. Donald Fry sammenligner verselinjer fra og «Slaget ved Brunanburh», blant annet rundt bordingen av skipene og bemerker likhetene i diktenes diksjon og bildespråk. Ifølge Malcolm Godden ligner språket det som ble brukt i Genesis A-delen av Junius-manuskriptet. Walter J. Sedgefield skrev i 1904 i en studie av diktene i at selv om «Slaget ved Brunanburh» var det lengste og best skrevne diktet i krøniken, var det lite mer enn en etterligning av tidligere episke angelsaksiske dikt. Alistair Campbell menter at diktet ikke burde tenkes på som en historisk tekst, men heller som en lovtale. Han mener at dikteren prøver bare å lovprise heltene og den engelske serien og at når man innser dette, er det lettere å skjønne hvorfor diktet forteller lite om selve slaget som ikke var vist fra før av, siden det ikke var det forfatteren prøvde å gjøre. Matthew Townend er enig i dette og bemerker at slike dikt som lovpriser visse helter i angelsaksisk kultur, fantes ikke før det dukket opp fire stykker, inkludert «Slaget ved Brunanburh», nesten samtidig, i .