Disse endringene i fremdrift forsterket reservasjonene til den nye regjeringen i Sovjet, ledet av Mikhail Gorbatsjov, til videre eskalering av krigen. Videre eskalering ble sett på som misbruk av Sovjets politiske og militære midler. Slik tvil hadde satt seg fast før beslutningen om å sette inn Mohammed Najibullah. I april 1985, en måned etter at Gorbatsjov overtok makten i Moskva, klarte ikke 1. mai-hilsenen til Kabul-regjeringen å henvise til dens «revolusjonære solidaritet» med ADFP, et signal i marxistisk-leninistisk retorikk at deres forhold var nedjustert. Babrak Karmal foreslo flere måneder senere å inkludere medlemmer i det revolusjonære råd som ikke var partimedlemmer og å arbeide frem en «blandet økonomi.» Disse forsiktige innrømmelsene mot ikke-marxister ble bifalt av Sovjet, men splitting i politikken ble synlig ved den 27. kongressen til kommunistpartiet i Sovjetunionen i februar 1986. Gorbatsjovs «blødende sår»-tale antydet at en beslutning om å trekke seg tilbake «i nærmeste framtid» var på vei. I sin egen tale gjorde Karmal ingen henvisninger til tilbaketrekning. Tidlig i mai ble han skiftet ut med Najibullah.