I ruingatene var trafikken med hestesporvogner i gang igjen allerede før røyken etter brannen var borte. Og om mange av jernbanenes stasjonsbygninger og rullende materiell var ødelagt, så var infrastrukturen intakt (brannen ødela altså ikke skinnegangen, slik Peshtigo-brannen gjorde). Også skipstrafikken kom snart i gang igjen, likeså forsyningene av vann (det tok 11 dager) og gass. Gjenreisningen av byen begynte bokstavelig talt straks ruinene var blitt tilstrekkelig avkjølt (det tok flere dager). Det spilte sikkert en stor rolle at de aller fleste tross alt hadde sluppet uskadet fra brannen. I tillegg forstod selvfølgelig både folk og myndigheter at de husville måtte skaffes tak over hodet før den strenge vinteren. Tross alt ble mer enn 2/3 av innbyggerne ikke rammet av brannen. En slik katastrofe styrker samholdet mellom folk, og de husville fikk husly og annen hjelp av sine heldigere bysbarn. Heller ikke behøvde folk å sulte, for 12 av byens 17 kornsiloer – med mer enn ¾ av byens kornlagere – var intakte. Brannen skapte turisttrafikk; fra store deler av USA kom en sverm av turister. De tilreisende nøyde seg på ingen måte med å bese ruinene. Byen fikk straks massiv hjelp fra hele USA; de første tømmerlassene kom allerede dagen etter at brannen hadde dødd ut. Chicago fikk hjelp også fra Tyskland (som var samlet noen måneder før) – og England.