Flere nordmenn ble på 1900-tallet også kastrert, det vil si at de fikk eggstokker eller testikler fjernet. Dette gjaldt først og fremst seksualforbrytere og psykisk syke. Kastrering ble ansett som en behandlingsform som skulle gjøre forbryterne eller pasientene roligere og mindre utagerende. Man mente også at seksualforbrytelser var arvelige, slik at man ved kastrering av forbryterne håpet å redusere kriminaliteten hos neste generasjon. Mellom 1934 og 1970 ble 370 menn og 45 kvinner kastrert, de fleste mellom 1940 og 1955. Fra 1950-årene ble kastrering stadig sjeldnere. Man så at det ikke virket som behandlingsform, og dessuten ble troen på at seksualforbrytelser gikk i arv svekket.