Segregeringslover var dermed allerede etablert da Unionen Sør-Afrika ble etablert i 1909 i etterkant men nå ble de standardisert og allmenngjort. Grunnloven definerte at det kun var menn av europeisk avstamning som hadde stemmerett. Dette med unntak av enkelte fargede i Kapp-provinsen som kunne stemme. I 1913 kom , som forbød såkalte "innfødte", det vil si den bantutalende majoriteten, å eie og å drive jord på egen hånd utenfor små reservater som ble konstruert. Reservatene utgjorde ikke mer enn 7,5 % av landets samlede areal, de innfødte utgjorde 80 % av landets samlede befolkning. Loven førte til omfattende tvangsfordrivninger og ekspropriasjon av eiendom. En av mange oppfølgere av denne loven var fra 1923. Denne loven etablerte separate boligområder eller townships på utsiden av byene, som skulle drives og vedlikeholdes av lokale bymyndigheter, og dermed sørge for ufaglært arbeidskraft til industri og landbruk. En annen var fra 1925, som ga minimumslønninger til hvite arbeidere, og reserverte faglærte stillinger for hvite. Helt frem mot apartheidstatens etablering i 1948 kom det en rekke slike lover og forordninger som regulerte forekjellige sider av forskjellige folkegruppers liv. Dette gjaldt ikke bare innfødte, men også fargede, indiske og kinesiske minoriteter.