Jenson forlot endelig Luther College for deretter å tilbringe tre år som dekan og lærer for «Lutheran Studies» ved Mansfield College, Oxford University. Ved Oxford fikk han for første gang konsentrert seg om å undervise i teologi, og han ble dypt påvirket av møtet med anglikansk teologi og med økumenisk gudstjenesteliv. De tre år ved Oxford ble en veldig kreativ og produktiv periode i Jensons karriere. I boken (1969), forsøker han å integrere tradisjonene fra europeisk hermeneutikk og britisk analytisk filosofi, samtidig som han også bruker patristiske teologer og middelalderteologer som Origenes og Thomas Aquinas. I boken (1969) forsøker han overskride «Gud er død»-teologien ved å løfte frem aspekter ved Guds vesen som aktualitet og fremtid. Ideene, som ble fremsatt i , var på mange måter paralleller til den nye teologi, «håpets teologi», som samtidig ble utviklet i Tyskland av unge forskere som Jürgen Moltmann og Wolfhart Pannenberg. Mens Jenson var ved Oxford veiledet han Colin Guntons doktoravhandling.