Ved vanlig sedvane i krig hadde garnisonen forfektet deres liv ved å settet seg til motverge eller nektet å kapitulere, deretter var alle tre hundre knekter under deres tapre kaptein hugget ned til siste mann selv om det var tvilsomt om disse var gitt anledning til å få overgi seg mot nåde. Men det som kom etterpå fantes det knapt unnskyldning, for en slik avbefolkning som regel hendt på slutten av en langvarig beleiring for å statusere et eksempel gjennom terror og å skremte andre til å kapitulere. Kristianopel var tatt ved overrumpling uten stor tap for angriperne og uten at den mannlige befolkning hadde ytret noe til forsvaret.