Det blir ofte hevdet at de stadige regjeringsskiftene er et tegn på ustabilitet. Men dette kan snus på hodet, i det man kan hevde at Italia i denne perioden snarere var preget av for stabilitet. Italias hovedproblem var at regjeringsmakten lå i hendene på de samme partiene hele tiden, med det ene unntak at sosialistene i Partito Socialista Italiano (PSI) etter hvert ble invitert til å delta sammen med de andre partiene som alt satt i regjering. Italia hadde Europas største kommunistparti og det var enighet mellom de andre partiene om at kommunistene måtte ekskluderes fra makten, da de ble oppfattet som et anti-system-parti. At korrupsjonen hadde kunnet foregå såpass lenge har blitt forklart med den lange sammenhengende regjeringsmakten og vissheten om at velgerne ikke hadde noe reelt alternativ, bortsett fra kommunistene. Situasjonen endret seg etter Sovjetunionens fall, som ikke bare førte til at «kommunistspøkelset» ikke lengre var noen reell samlende faktor, men også til at det allerede sterkt reformerte eurokommunistiske PCI i 1991 oppløste seg selv og dannet Partito Democratico della Sinistra (PDS), som definerte seg som et demokratisk sosialistisk parti. Dette medførte store problemer for regjeringspartiene, ikke minst DC, som nå ikke lengre kunne skremme velgerne med kommunistspøkelset. Sovjetunionen var borte og PCIs etterfølgere i PDS hadde forlatt den kommunistiske ideologien. Dermed ble det vanskelig for regjeringspartiene, ikke minst DC, å forhindre en stor andel av velgerne å forlate sitt gamle parti som en reaksjon på korrupsjonen, samt en lengre tids mangel på å oppnå politiske resultater.