I stort er SSR som fenomen interessant fordi det utgjør det mest ambisiøse forsøket på å bringe fram endring i internasjonal politikk ved hjelp av fredelige midler. I land som mangler klare konstitusjonelle begrensninger på militæret og politiets rolle, vil disse ofte være tett sammenknyttet med sivile institusjoner, for eksempel gjennom å levere sosiale tjenester (Hamas i Palestina). Dette vil si at SSR også må rette seg mot sivilsamfunnet og sivile institusjoner. Området for reform blir derfor veldig bredt. Et viktig spørsmål blir derfor: er disse reformene ønsket av det aktuelle landet? SSR har et ganske eksplisitt verdigrunnlag, det tar mål av seg å underlegge sikkerhetsstrukturer demokratisk kontroll, sikre at disse er gjennomsiktige og ansvarlige i tråd med normer for "godt styresett", og fostre en kultur der menneskerettigheter respekteres. Kritikere vil hevde at SSR kan ses på som en form for styring der målet for reform ikke først og fremst er å bedre forholdene for lokalbefolkningen, men å dyrke frem vennligsinnede regimer. Da blir det naturlig å se på hvem som er de mest aktive aktørene i reformprosessen.