Finneskatten ble omgjort til et kongelig privilegium (ordinær skatt) først på 1100- eller tidlig 1200-tall. Denne skatten skulle betales av samer helt fra «Umeyarsund» (Vennesund i Sømna) og nordover. Denne skatten gjorde at det oppstod konflikt med russiske kjøpmenn i Novrogrod-republikken, som også mente at de hadde rett på skatter fra samene. Finneskatten utgjorde en verdi som muligens var hele ti–tolv ganger høyere en verdien av skatt innkrev fra bøndene i Sør-Norge. Bøndene i sør betalte sine skatter i form av matvarer med kort holdbarhet. «Finneskatten» representerte derimot gjenstander med høy verdi som kunne eksporteres over lange avstander. De kostbare varene gjorde det mulig for stormennene i Hålogaland å kunne hevde seg blant eliten langt borte, samt at de fikk tilgang til de økonomiske systemene i Europa.