Ved synoden i Kells fikk kirken i Canterbury ikke igjennom sine krav om forrang over den irske kirken da pave Eugenius III som mente at den irske kirken kunne håndtere sine egne saker. Dette falt ikke i god jord hos det anglo-normanniske presteskapet i England. I 1155 gjorde Johannes av Salisbury, sekretær for erkebiskopen av Canterbury, og gode venner med den nylig valgte anglo-normanniske pave Hadrian IV (den første og eneste engelske pave i historie), en «ekstraordinær intervensjon» ved den romerske kurie. Han ba om normannisk engasjement i Irland for å reformere dets «barbariske og ugudelige» folk. Dette resulterte i den pavelige bulle , som påsto å gi Henrik II pavelig myndighet til å gripe inn i Irland,[15] for eksempel ved erobring. Salisbury hadde blitt inspirert i sitt syn på irene av , skrevet av en venn av Malakias av Armagh venn, Bernard av Clairvaux. Denne hagiografien, skrevet innen et år etter Malakias’ død i 1148, skildret irene, faktisk sterkt kristnet, i overdrevne ordelag som barbariske, bortimot hedenske og trengte reform. Den irske historiker Francis Xavier Martin har skrevet at Irland var «barbarisk» i Bernards øyne ettersom landet «hadde beholdt sin egen kultur og hadde holdt seg utenfor den latinske sekulære verden». Denne framstillingen av Irland og irere ble etablert som gjennomgående oppfatning i det meste av kristenheten i Europa.