Også etterpå fortsatte de pavelige gunstbevisninger, – innen kort tid akkumulerte Riario embedene som latinsk titulærpatriark av Konstantinopel, erkebiskop av både Firenze og Sevilla, biskop av Valencia, Salona og Mende, og abbed for en rekke klostre. De prebendene dette innbragte gav han en årlig inntekt på 60 000 dukater. Med disse midlene finansierte kardinalen en overmåte sløsaktig livsstil: Han omgav seg med et personlig hoff, begunstiget diktere og kunstnere, begynte byggingen av et kjempepalass ved basilikaen SS. Apostoli, og foranstaltet fremfor alt stadig pompøse gjestebud og fester som representerer et høydepunkt i renessansens festkultur. Imidlertid var ikke denne luksus bare uttrykk for sløsaktighet, men også tildels for en bevisst politisk kalkyle. Det gjaldt å stille til skue pavedømmets verdslige glans og rikdom både overfor den romerske adel og overfor de italienske republikker og fyrstedømmer. Dette førte til diplomatiske kontakter og politiske gjennombrudd. Blant annet fikk han i stand et for Roma og for seg selv gunstig bryllup mellom sin bror Girolamo med en Sforza-datter.