Femfaktormodellen er basert på en kombinasjon av den leksikalske hypotese og den statistiske hypotese innen personlighetspsykologi. Den leksikalske hypotesen sier at «alle viktige individuelle forskjeller har blitt innbakt i det naturlige språket». Det vil si at den måten mennesker snakker om seg selv og hverandre på avspeiler hvilke trekk som går igjen som viktige i språket og dermed også i realiteten er viktige personlighetstrekk. Allport og Odbert gjennomgikk i 1930-årene ordbøker og fant cirka oppføringer av ulike adjektiver for menneskelige trekk, som de reduserte til unike beskrivende ord i det engelske språket. Disse adjektivene ble igjen inndelt i kategoriene som sikker og intelligent, som handlingsrettet og glad, som sjarmerende og irriterende og som produktiv og å lene seg på andre. Catell videreutviklet Stabile trekk-delen av taksonomien til Allport og Odbert ved å redusere alle adjektivene til 171 grupper av ord han mente hørte naturlig sammen. Deretter fortsatte han å ekskludere og inkludere ord som hørte sammen slik at han endte opp med 35 grupper. Fiske fulgte opp med å kjøre en faktoranalyse på 22 av Catells grupper hvor han fant en famfaktorstruktur. Faktoranalyse er basert på den statistiske hypotese som innebærer at man lar mange mennesker gi seg selv en skåre på hvorvidt et ord beskriver dem selv, for deretter å kunne se hvilke ord som tenderer til å opptre sammen. Mange replikasjoner har senere funnet støtte for en femfaktorstruktur ved bruk av faktoranalyse.