På slutten av 1800-tallet ble det sterkere krav fra norsk side om likeverdighet i unionen, særlig på bakgrunn av svensk dominans i utenrikspolitikk. Partiet Venstre gikk inn for at Norge skulle ha eget konsulatvesen (konsulatsaken). Sverige truet med krige om Norge forsøkte å gjennomføre eget norsk konsulatvesen. Det norske forsvaret ble rustet opp og det ble anlagt nye grensefestninger mot Sverige. Ved forhandlinger 1902 ble det enighet om at landene skulle ha vært sine konsuler underlagt samme utenriksminister og med likelydende lover. Lovforslag fremlagt i mai 1904 skapte stor strid fordi det ble oppfattet som sterk underordning; Erik Gustaf Boström fikk skyldene for de såkalte lydrikepunktene. Kronprins Gustav kom til Norge i april 1905 med forslag til minnelig løsning der «lydrikepunktene» ble strøket; forslaget fra Gustav ble avslått.