Flere moderne teoretikere av den Italienske neorealismen karakteriserer den mer som forholdet mellom filmpraksis og den sosiale virkeligheten i etterkrigstiden i Italia enn som et konsekvent sett med stilistiske egenskaper. Millicent Marcus avgrenser mangelen på konsistente filmstiler av neorealistisk film. Både Peter Burnette og Marcia Landy dekonstruerte bruken av omarbeidende filmformer i Rossellinis film Ved bruk av psykoanalyse karakteriserer Vincent Rocchio neorealistisk film som konsekvent fremkaller av angst i selve fortellingens struktur.