Det keramiske anodelaget må være veldig porøst for å tillate drivstoffet å strømme mot elektrolytten. Derfor blir granulært materiale ofte valgt for anodeproduksjonsprosedyrer. I likhet med katoden, må den lede elektroner, der ionisk ledningsevne en bestemt egenskap til materialet. Anoden er vanligvis det tykkeste og sterkeste laget i hver enkelt celle, fordi det har de minste polarisasjonstapene, og er ofte det laget som gir cellen mekaniske støtte. Elektrokjemisk sett er anodens jobb å bruke oksygenionene som diffunderer gjennom elektrolytten for å oksidere hydrogenbrenselet. Oksidasjonsreaksjonen mellom oksygenionene og hydrogenet produserer varme så vel som vann og elektrisitet. Hvis drivstoffet er et lett hydrokarbon, for eksempel metan, er en annen funksjon av anoden å fungere som en katalysator for dampreformering av drivstoffet til hydrogen. Dette gir en annen operativ fordel for brenselcellestakken fordi reformeringsreaksjonen er endoterm, som avkjøler stabelen internt. Det vanligste materialet som brukes er en cermet som består av nikkel blandet med det keramiske materialet som brukes til elektrolytten i den aktuelle cellen, typisk YSZ (yttria stabilisert zirconia) nanomaterialbaserte katalysatorer, denne YSZ-delen hjelper til med å stoppe kornveksten av nikkel . Større nikkelkorn vil redusere kontaktområdet som ioner kan ledes gjennom, noe som vil redusere cellens effektivitet. Perovskittmaterialer (blandet ionisk/elektronisk ledende keramikk) har vist seg å produsere en effekttetthet på 0,6 W/cm ved 0,7 V ved 800 °C, noe som er mulig fordi de har evnen til å overvinne en større aktiveringsenergi.