I 1938 ga Søhr ut sine memoarer fra tiden som oppdagelsessjef under første verdenskrig. var en rikt illustrert og lettlest beskrivelse av det som hadde vært hans mest dramatiske tid som politimann, nemlig årene mellom 1913 og 1918 da han ledet kampen mot fremmede makters spionasje i Norge. Han beskrev de ulike spionsakene norsk politi hadde etterforsket. Formålet med boka var ikke bare å underholde ved å fortelle om gamle dager. Søhr hadde også et alvorlig budskap til sin samtid. Det var en advarsel til alle som ikke visste om eller som hadde glemt skadene fremmede spioner hadde gjort i Norge under første verdenskrig. Så urolig som verdenssituasjonen var blitt i 1938, kunne Norge lett bli hjemsøkt på samme måte som da. Nordmenn måtte derfor være årvåkne, legge av seg av sin ubetenksomhet, naivitet og godfjottete tiltro overfor mistenkelige utlendinger. Det var det samme som han hadde argumentert for i alle år: Norge stod overfor for en diffus, men høyst skadelig fremmed trussel. For å bekjempe den var det nødvendig å ha et stort overvåkningspoliti med resurser, omfattende fullmakter og allmennhetens tillit.