I eldre tider brygget alle norske bønder maltøl av sitt eget korn. Gjæren til bryggingen hadde bøndene selv, og tok vare på den fra brygg til brygg. Hvis noen fikk surt øl, eller opplevde at gjæren på annen måte ble dårlig eller døde, fikk man ny gjær fra naboene. Etter hvert som landbruket ble modernisert, og det ble mulig å kjøpe øl, døde gårdsbryggingen ut i mye av Norge, og gjæren med den. Der bryggingen overlevde, var det mange som gikk over til å bruke brødgjær kjøpt i butikken i stedet.