I Norge ble tiltaleformen (, ) fra 1277 brukt om menn som tilhørte de øverste rangklassene i hirden, baronene (lendmennene) og ridderne. Etter 1308 ble tiltaleformen brukt om ridderne og mer generelt om de fremste innen adelen. Etterhvert gikk tiltaleformen over til å bli en mer generell tiltaleform for alle menn som tilhørte de to privilegerte stendene adel og geistlighet. Geistlige hadde på 12–1300-tallet blitt titulert (av gammelfransk , «herr») i Norge, men fra 1400-tallet ble tiltaleformen stadig vanligere, og fra reformasjonstiden var den enerådende som geistlig tiltaleform. Denne bruken vedvarte i stor grad til inn på 1800-tallet. Tiltaleformen kunne fra innføringen av eneveldet også brukes om andre personer som var «i rangen». Som tiltaleform for adelige, geistlige og rangspersoner forøvrig i eldre tid ble alltid brukt sammen med fornavnet, enten bare fornavnet eller det fulle navnet.