Pelsverket ble spesielt populært i Europa, der den europeiske hattemoten krevde beverhårsfilt (også kalt kastorfilt og beverfilt), gjort av den tettvoksende underpelsen på beveren. Beverhattens status kan trolig best beskrives med at, man kunne bære beverhatt, som forøvrig ble kalt «castors» og er synonym med den norske betegnelsen kastorhatt, ved nær sagt alle anledninger, som i kirken og ved middagsbordet. Jakttrykket skapte en flaskehalshendelse for beverne, som nesten ble utryddet som følge av behovet hattenæringen hadde for beverpels. Bevergjel (castoreum) var etterspurt innen medisinen. Det hadde vært ettertraktet som legemiddel siden antikken og kunne brukes mot det meste later det til, både i pulverform og som tinktur (en spritholdig ekstrakt). Det ble blant annet brukt mot leddgikt og hoggormbitt, men også som et beroligende og krampestillende middel.