Hun var spesielt opptatt av at tekstilkunst ikke skulle være vevde malerier, men ha sitt eget uttrykk. Det hun og Morris hadde felles, var respekt og ydmykhet ovenfor naturen. Ikke bare gjaldt det inspirasjonen, men også livet og kunsten. Frida var svært glad i blomster, og som barn elsket hun bestemorens rosehage. Kjærligheten til blomstene finner vi også i vevnadene hennes. Hennes egenuttrykk fikk hun fra Morris, og det var viktig å gjøre noe eget. Vevnadene hennes ble ofte kritisert for ikke å ha et tilstrekkelig uttrykk; på denne tiden var norsk nasjonalitet viktig. I 1890-årene og begynnelsen av 1900-tallet var det om å gjøre å finne frem til det typiske norske. Frida Hansen svarte på kritikken ved å legge kunsten enda mer over mot det internasjonale, som for eksempel den dekorative kunsten til Morris.