Da de kom tilbake, ble Pereira og Silá ledende skikkelser i uavhengighetsbevegelsen. Silá ble tildelt nordfronten, den mest omstridte fronten i konflikten, hvor hun tok ansvar for regionens helsevesen. Hun steg raskt i gradene, og ble assistent for frontens sjef, som hun etablerte en treningsleir for militsen for. Hun ble senere utnevnt til politisk kommissær for den nordlige regionen, som satte henne til ansvar for sosial gjenoppbygging og politisk utdanning i området. Hun forlot sjelden fronten, og gjorde det bare for å delta på PAIGC-konferanser, offisielle besøk eller høyrådsmøter. Under et av disse møtene introduserte Cabral henne for Gérard Chaliand som: «Kamerat Titina Sila, som er overordnet ansvarlig for vårt folkehelseprogram i nord. Hun så kamp i sør med pistol i hånden.» I 1970 sluttet hun seg til det øverste militærrådet (portugisisk: Comité Superior de Luta; CSL), og sluttet seg til Carmen og Francisca Pereira som de eneste kvinnene i organet med 75 medlemmer. Hun møtte og giftet seg med komitémedlem Manuel N'Digna, en sjef for Folkets revolusjonære væpnede styrker (FARP), som hun hadde to barn med; den eldste døde i spedbarnsalderen i 1972. Silá var bekymret for å miste sin unge datter Eva på samme måte, og fikk henne plassert hos bestemoren, i den trygge sonen i Boké.