I en sal på hospitalet, hvor de hvite senger stårlå en liten brystsvak pike, mild og god med gyllent hår. Siste vinter, den gang sneen smeltet for den milde vindtentes også håpets stråler i den lille pikens sinn. Alles hjerter vant den lille, der hun lå så mild og god,bar sin smerte uten klage, som et barn med villig mot. Og hun hviskede til legen, da ved hennes seng han sto:Får jeg komme hjem til påske, skal jeg være riktig god. Legen svarte henne stille: Nei mitt barn, det knapt jeg tror,men til pinse kan det hende du får komme hjem til mor. Pinsen kom med grønne blader, blomster smykket mark og eng,men den lille lå der ennu, fengslet til sin sykeseng. Og når høsten ubarmhjertig knuget hennes spinkle brystspørger hun igjennom tårer: Får jeg komme hjem til jul? Legen svarer henne ikke, stryker blott det gyldne hår,det er tårer i hans øyne da han vender seg og går. Og til sist i flokk og følge julens glade budskap komog den lilles røst var stille, og den sykes seng sto tom. Bort fra sorg og bort fra klage, bort fra hjemmet og fra morvar hun draget til Gud fader, der hvor ingen sykdom bor. I sin grav hun trygt nu hviler under sneens kolde skjul,endt er nu den lange vinter. Hun fikk komme hjem til Gud.