Van Loon var kjent for sin personlige og uformelle fortellerstil. I boken (1932) skiver han for eksempel om Norge at nordmennene «utkjemper bitre politiske krangler om språket folk burde snakke – krangler som resten av verden aldri ville legge merke til hvis det ikke var for at de norske myndighetene hadde den fatale uvane å forandre navnene på sine viktigste byer og togstasjoner omtrent hvert andre eller tredje år».