Etter ballettens orgie blir Tannhäusers lyster til slutt mettet, og han lengter etter frihet, vår og lyden av kirkeklokker. Han tar opp harpen og hyller gudinnen i en lidenskapelig kjærlighetssang, «», som han avslutter med en oppriktig bønn om å få dra: (= «Fra ditt rike må jeg flykte! Å dronning! Gudinne! La meg dra!»). Overrasket tilbyr Venus ham mer av sin sjarm, men til slutt vekker hans gjentatte bønner hennes vrede, og hun forbanner hans ønske om frelse. (I «pariserversjonen» utvides Venus' innvendinger mot Tannhäuser betydelig). Til slutt erklærer Tannhäuser: «» (Min frelse hviler i Maria). Disse ordene bryter trolldommen. Venus og Venusberget forsvinner.