Mens de to første tesene pekte bakover, pekte den siste framover, og oppfordret til en revisjon av litteraturhistoriens tidligere vurderinger. En forsiktig neddemping av beundringen for de store klassikerne, og en høyere vurdering av de store, ukultiverte geniene, den norrøne sagalitteraturen, Ossian, og tyske og engelske forfattere. Det var et optimistisk framtidssyn om en kommende klassisk-romantisk litteratur, også preget av de nordamerikanske fristatene og det republikansk-romantiske Frankrike.