Brünings oppdrag fra president Hindenburg var å danne regjering «uten støtte i noen koalisjon.» Dette innebar at regjeringen i nødsfall kunne hente sin støtte fra Tysklands president, selv når den hadde et flertall mot seg i Riksdagen. I praksis fikk regjeringen bistand av rikspresidenten til gjennom nødsforordninger å oppløse riksdagen og innkalle til nyvalg. I den mellomliggende perioden styrte regjeringen praktisk talt ukontrollert gjennom nødsforordninger. Parlamentarismen var dermed i praksis opphevet, og det på en måte som ikke var forutsett i Weimarforfatningen. Regjeringene Brüning I, II, Papen og Schleicher ble kalt presidialregjeringer eller Hindenburg-regjeringer. Endringen var begynnelsen på slutten for demokratiet i Tyskland, og pekte fremover mot det nasjonalsosialistiske diktaturet som kom i 1933.