I etterkrigstiden fungerte nyhetsorganisasjoner mer som kanaler for de politiske partiene, heller enn som selvstendige og kritiske medier slik vi kjenner de i dag. Frem til 1981 hadde NRK monopol på kringkastingssendinger. Da innvilget regjeringen Willoch dispensasjoner til å drive nærradio og lokal-tv. I den første fasen med fjernsynssendte debatter hadde partiene og politikerne en formell og reell innflytelse på opplegget av fjernsynsvalgkampen. Partiene stod fritt til selv å velge programformat og prinsippene for deltakelse. NRKs rolle var først og fremst som tilrettelegger. Resultatet ble i 1961 to fjernsynssendte emneordskifter, en generell debatt om norsk arbeidsliv og en debatt om sosialpolitikken, etterfulgt av en spørretime med alle partiene på Stortinget. På slutten av valgkampen ble det gjennomført en partilederdebatt, der taletiden var fordelt likt mellom partiene. Under spørretimen ble ikke partienes representanter utfordret av journalister, men av representanter fra de andre partiene. Partienes representanter stilte opp med ferdigskrevne og innøvde innlegg. NRKs rolle var å passe på at representantene holdt seg innenfor den gitte taletiden.