I tråd med det liberale utgangspunktet støtter liberal feminisme parlamentarisk demokrati, rettsstat, menneskerettigheter og minoritetsvern. I synet på minoriteters rettigheter har den liberale feminismen alltid vært på linje med det som i samtiden ble regnet som relativt progressive synspunkter innenfor majoritetssamfunnet. Fra slutten av 1900-tallet har den liberale feminismen blitt mer interseksjonell og vektlagt minoritetsvern bl.a. for seksuelle minoriteter, kjønnsminoriteter og antirasisme som en integrert del av feminismen. Rosemarie Tong skriver at den liberale kvinnesaksbevegelsen aksepterer kritikken for at de tidligere, på 1800-tallet og mye av 1900-tallet, var for lite oppmerksomme på andre kvinner enn den borgerlige, hvite middelklassen, og diskuterer bl.a. hvordan NKFs amerikanske pendant National Organization for Women etterhvert har fokusert mer på minoritetskvinner og hvordan minoritetskvinner har blitt mer aktive i den liberale kvinnesaksbevegelsen. Den interseksjonelle vendingen skjedde gradvis i løpet av de siste årene av 1900-tallet og hadde allerede i 1990-årene satt sitt preg på kvinnesaksbevegelsen, og den har fortsatt etter årtusenskiftet. For kvinnesaksbevegelsen har dette både vært en viktig modernisering og et resultat av utviklingen i tenkningen om kvinnesaksbevegelsens idégrunnlag, menneskerettighetene.