I motsetning til det tidlige 1800-tallets romantikk førte ikke 90-tallets nyromantikk til varige linjer. Men Mortensson-Egnund holdt fast på de sentrale ideene fra 90-tallet, kanskje fordi han hadde hatt ideene så lenge, som en arv fra nasjonalromantikken. Mens nyromantikkens «Weltschmerz» hadde sammenheng med en håpløs individualisme som stagnerte i pessimisme og kynisme, ble Mortensson-Egnunds mystikk og anarkisme båret fram av en positiv framtidstro. Han hører ikke til Norges mest ruvende diktere, men er likevel en foregangsmann fra 1890-årene som peker ut veien inn i den nye tiden.