I rettsapparatet var reformene i Fristaten begrenset. Mange dommere var tilhengere av monarkiet, og i rettsprosessene førte dette til at venstreekstremistiske lovbrytere ble straffet hardere enn nasjonalsosialistiske lovbrytere. og DDP ønsket ikke å gripe inn i disse forholdene av hensyn til respekten for domstolenes uavhengighet. Dommernes autonomi var eksplisitt nevnt i forfatningen, og dette gjorde det nærmest umulig å vinne gehør for republikkens idégrunnlag. Hugo am Zehnhoff, som var justisminister fra 1919 til 1927, hadde heller ingen reell interesse for juridiske reformer. Ved nyansettelser i offentlige stillinger, ble det lagt vekt på å fremme holdningen til demokrati. Men Fristaten eksisterte ikke lenge nok til å sikre at dette fikk noen nevneverdig effekt. Et anslag som ble gjort i 1932 viste at bare 5 % av dommerne som ble rekruttert, var tilhengere av republikk.