Da Paracelsus behandlet en fremstående borger, Lichtenfels, som lovet ham hundre gylden for å gjøre ham frisk. Imidlertid brøt Lichtenfels løftet og betalte ikke. Paracelsus stevnet ham til sist for retten, men skjønt han opplagt var i sin gode rett, sørget hans fiender for å gjøre sin innflytelse gjeldende, slik at Paracelsus tapte saken. Han var ikke den som brant inne med sin mening, og kalte dem «ormeaktige lusne sofister». Dermed ble han tiltalt for «forakt for retten», og skulle han unngå fengselsstraff, måtte han forlate Basel. I Strassburg var han invitert til å disputere mot Vendelinus Hock, en tilhenger av Galenos. Hock uttrykte seg pompøst og omstendelig, og Paracelsus tapte tålmodigheten og gikk sin vei. Dette ble tolket som at han ikke kunne svare. Han ble tilkalt da markgreven av Baden lå dødssyk av dysenteri, og behandlet pasienten med en drikke som han hevdet inneholdt halvedelsteiner malt til pulver, deretter laudanum for å sove. Da markgreven våknet, kjente han seg langt bedre, og lønnet Paracelsus med en edelstein. Imidlertid var det en heller stakkarslig edelstein, og i stedet for å spille takknemlig og la markgreven spre historien om Paracelsus' dyktighet, sa Paracelsus rett ut at han vanligvis sendte en regning for sine tjenester, og at han var dypt krenket. Dette likte ikke markgreven å høre. Nå påstod han at det var hans egne leger som hadde fått ham på bedringens vei før Paracelsus i det hele tatt var kommet. Resten av livet gikk Paracelsus med markgrevens stein i en snor rundt halsen, som påminnelse om prinsers utakknemlighet.