Munch brukte den eldre futharken som sannhetsbevis for at Norge ble befolket nordfra. Før 1860 var denne eldre runerekken kjent hovedsakelig fra funn i Danmark, Skåne og sørøst-Norge. Munchs tolkninger av innskriftene utla han som nokså rent gotisk. Dermed var det ikke urimelig å anta at Skandinavia hadde vært delt mellom en overveiende gotisk befolkning sørpå, mens det befant seg en nordisk befolkning lenger nord. Men i løpet av 1860-tallet kom det for dagen en rekke runeinskripsjoner med eldre runer i Telemark, Trøndelag og på Vestlandet, altså i det som hadde vært antatt å være et norrønt kjerneområde. Enten hadde da hele Skandinavia vært gotisk, eller inskripsjonene hadde et annet opphav. I sin avhandling fra 1867 avviste Sophus Bugge Munchs tolkning av inskripsjoner på blant annet Tunesteinen fra 400-tallet som gotisk, og påviste at innskriftene var klart nordiske, men på et eldre utviklingstrinn - urnordisk - som lå gotisk nærmere enn norrønt.