En (tysk, uttales «sjvg»; også eller , der betyr «gård») var en fjellbondegård som var spesialisert på melkeproduksjon og ble grunnlagt i løpet av middelalderens kolonialisering av Øst-Alpene. Grunneieren, som var klostre eller fyrster, leide bort landet til en bonde, som vanligvis kunne gi gården (men også avhengighetsforholdet til grunneieren) i arv til sine barn. Schwaiger ble anlagt i høyderegionen over de bestående permanente bosetningene (dvs. i seterregionen) for å oppnå en bedre utnyttelse av disse områdene. Bøndene som leide schwaigene fikk ofte innrømmet privilegier (bl.a. skattereduksjoner), men måtte avlevere en kontraktsfestet mengde ost eller andre produkter til grunnereien. I løpet av det 11. og 12. århundre ble det anlagt noen tusen schwaiger i dagens Sveits, Østerrike, Syd-Tirol og Bayern.