To framtredende italienske poeter var Giambattista Marino og Alessandro Tassoni. Marino, karakterisert som «barokkpoesiens ridder», startet karrieren ved å gå inn og ut av fengselet grunnet sansen for kvinner, og var en tid i Frankrike, invitert av Maria de' Medici. Han er betraktet som grunnleggeren av marinismen, senere kalt for , preget av sin ekstravagante og overdrevne virkemidler. Hans poesikonsept, som overdrev manierismens kunstferdigheter, var basert på omfattende bruk av antitese, ordspill, overdådige beskrivelser og sanselig musikalitet. Han er mest kjent for sitt lange epos (1623), utgitt først i Paris. Hans landsmann Tassoni bekjempet spanjolene i en rekke store dikt, («Bøtterovet»), i utgangspunktet en parodi på heltediktene, men bak lå stoltheten til det italienske folks motstanden mot spanske makthavere i Italia. Verket, som utkom i Paris i 1766, er formet som et komisk heltedikt i tolv sanger om en krig mellom to byer grunnet en trebøtte.