Wagner bruker metaforen i andre akt for å betegne rikene bebodd av Tristan og Isolde. Dagens verden er en der elskerne er bundet av diktatene fra kong Markes hoff og der de må undertrykke sin gjensidige kjærlighet og late som om de ikke bryr seg om hverandre: det er et rike av løgn og uvirkelighet. Under diktatene fra dagens rike ble Tristan tvunget til å fjerne Isolde fra Irland og gifte henne til sin onkel Marke – mot Tristans hemmelige ønsker. Nattens rike er derimot representasjonen av den indre virkeligheten, der elskerne kan være sammen og deres ønsker kan uttrykkes åpent og oppfylles: det er riket av enhet, sannhet og virkelighet og kan bare oppnås fullt ut ved elskernes død. Nattens rike blir derfor også dødsriket: den eneste verden der Tristan og Isolde kan være som én for alltid, og det er dette riket som Tristan nevner i slutten av akt 2 («Dem Land das Tristan meint, der Sonne Licht nicht scheint»). I akt 3 raser Tristan mot dagslyset og kaller intenst på løslatelse fra sine lengsler (Sehnen). På denne måten likestiller Wagner implisitt dagens rike med Schopenhauers konsept om fenomen og nattens rike med Schopenhauers konsept om noumenon. Selv om ikke noe av dette eksplisitt er angitt i librettoen, gjør Tristans kommentarer om dag og natt i akt 2 og 3, samt musikalske hentydninger til i og det veldig klart at dette trolig var Wagners intensjon.