Italias skifte fra fokus på individet i neorealisme til menneskegetens tragiske skjørhet, kan sees gjennom Frederico Fellinis filmer. Hans tidlige verker som (1954) og (1955) er overgangsfilmer. De større samfunnsmessige bekymringene for menneskeheten, behandlet av neorealister, måtte vike for utforskningen av individet; deres behov, deres fremmedgjøring fra samfunnet og deres vanskeligheter med å kommunisere ble det viktigste fokuspunktet i de italienske filmene som fulgte på 1960-tallet.