Alle, selv svenskene, forventet at Canada skulle vinne finalen, og svenskene hadde derfor omrokkert oppstillingen for å spare «Knatten» Lundell (skadet tå) og Molander til de viktigere kampene om sølv- og bronsemedaljene. Lundell ble erstattet av Wille Arve, «Stor-Klas» erstattet Molander, Lindqvist startet som back og Mattsson, som var på laget for første gang, spilte senter. Canada hadde erstattet roveren Woodman med Chris Fridfinnson. Svenskene valgte tross dette å ikke å defensivt for å holde scoringen nede men satset i stedet å en offensiv taktikk for å gå i angrepe så snart de så en mulighet til det. Canadierne dominerte kampen og ledet 3–0 etter fem og et halv minutt, men svenskene fikk kontroll over spillet og kampen bølget frem og tilbake de neste ti minuttene. Etter knapt seksten minutter gikk svenskene til angrep og Svensson skjøt fra 10 meters avstand. Pucken rørte så vidt en canadisk spillers ben, men dette var nok til å endre puckens retning slik at målvakten ikke rakk å posisjonere seg. Svenskene scoret dermed det eneste målet canadierne slapp inn i løpet av turneringen.Canada gjengjeldte umiddelbart etter da de to sekunder etter dropp satte inn 4–1. Etter pause lå svenskene under med hederlige 5–1, og som mot amerikanerne økte Canada tempoet i andre periode. Noen minutter ut i perioden ble den canadiske backen Johanneson skadet og måtte forlate isen. Ifølge reglene måtte Sverige også fjerne én spiller, og valget falt på Mattson. Med mere plass på isen og med kun seks spillere på hvert lag dominerte Canada kampen i ennå større grad til tross for den fine innsatsen til den svenske målvakten Howander. Midt i andre periode begynte spillet å bli grovere, men etter en enkelt utvisning på canadierne avtok intensiteten i spillet. Kampen endte 12–1 og Canada vant dermed det første OL-gullet i ishockey. Fredrickson ledet an med syv mål og én assist. Svenskene anså sluttresultatet som en suksess, og etter kampen fikk svenskene mye påskjønnelse fra både Canada og USA.