Gavene kunne være knyttet til kirkens veldedige aktiviteter; man ønsket at kirken skulle ha økonomisk bæreevne til å ta seg av enker, foreldreløse barn og andre trengende. Noen givere satte vilkår for avkastningen på eiendommene som ofte gjaldt for all fremtid og gjorde at eiendommene ikke kunne avhendes. Men reformasjonen i 1537 førte til at den dansk–norske kongen overtok alle eiendommer som hadde tilhørt kirken; det vil si både bispe-, kloster- og kirkegodset. Det er ingen tvil om at den kongelige interesse for å overta dette meget omfattende godset var en viktig drivkraft for reformasjonen. Dette førte etter hvert til intensivt salg av blant annet kirker for å skaffe kongen penger i statskassen. Men prestebordsgodset var stort sett intakt inntil 1814, da Grunnloven § 106 (senere § 116) ble vedtatt for å sikre den statskirkelige geistlighet utkomme av det benefiserte gods og hindre staten i å beslaglegge avkastningen av eiendommene.