I tråd med dette utgangspunktet har kvinnesaksbevegelsen siden 1800-tallet arbeidet for et likestilt samfunn. Selv om den borgerlige kvinnesaksbevegelsen alltid har oppfattet seg som inkluderende og ikke-diskriminerende og var en progressiv bevegelse fra etableringen, kom bevegelsen i mange land på 1900-tallet under en viss kritikk for å være blind for andre kvinner enn den borgerlige, heterofile (og i mange land hvite) middelklassen. I Norge var Eva Kolstad som NKF-leder allerede i 1960-årene den første rikspolitikeren som offentlig forsvarte skeives rettigheter. NKF viet likevel som forening lenge LHBT+-spørsmål begrenset oppmerksomhet. I 1970-årene mente mange i NKF f.eks. at lesbiskes situasjon ikke «vedkom» NKF og ga uttrykk for at mye lesbisk aktivisme var «ekstrem» og ødela for kvinnebevegelsen. F.eks. stemte Oslo Kvinnesaksforening i 1970-årene mot parolen «nei til undertrykking av homofile kvinner» fordi OKF syntes å mene at parolen ikke var relevant for kvinnesaksforeningen. Slike holdninger delte NKF den gangen med andre store liberale og likestillingsorienterte kvinnesaksorganisasjoner i utlandet, som i likhet med NKF var dominert av heterofile kvinner.