I Italia oppstod en distinkt form kalt «ouverture» på 1680-tallet, og ble etablert spesielt gjennom operaene til Alessandro Scarlatti, og spredte seg over hele Europa, og erstattet den franske formen som standardoperatisk ouverture ved midten av 1700-tallet. Dens stereotypiske form er i tre generelt homofoniske satser; rask - langsom - rask. Åpningssatsen var normalt i dobbelmeter og i en dur-toneart; den langsomme satsen i tidligere eksempler var vanligvis ganske kort, og kunne være i en kontrast-toneart; den avsluttende satsen var danseaktig, oftest med rytmer fra giguen eller menuetten, og returnerte til åpningsdelens toneart. Etter hvert som formen utviklet seg, inkluderte den første satsen ofte fanfare-lignende elementer og tok mønsteret til den såkalte «sonatine-formen» (sonateform uten en utviklingsdel), og den langsomme delen ble mer utvidet og lyrisk. Italienske ouverturer ble ofte løsrevet fra operaene deres og spilt som uavhengige konsertstykker. I denne sammenhengen ble de viktige i symfoniens tidlige historie.