Motivet til «La paloma» («duen») kan spores tilbake til en episode som inntraff i år 492 før Kristus ved innledningen til Darius' invasjon av Hellas, en tid da den hvite duen ennå ikke hadde blitt sett i Europa. Den persiske flåten under Mardonius ble fanget i en storm langs kysten til Athos. Det inspirerte til forestillingen om at slike fugler bar hjem det siste kjærlighetsbudskapet til en sjømann, som er savnet til sjøs. Dette temaet om at en siste forbindelse til kjærligheten overvinner død og atskillelse blir gjenspeilet i «La paloma». Mens teksten nødvendigvis ikke alltid er tro mot originalen synes sangens sjel å overleve alle forsøk på å støpe den om i hvilken som helst form og fasong og er i stand til å uttrykke spenningen mellom adskillelse og ensomhet, til og med død, og kjærlighet.