Opprinnelig brukte grekerne deriblant dikteren Homer og skaldene, ordet om enhver guddom. Da de etter hvert ble kjent med østlige folkeslag og deres gudelære, ble imidlertid daímōn først og fremst en betegnelse på en mellomform mellom mennesket og de egentlige gudene, altså et lavere gudevesen. Seinere, det vil si etter Platon, ble både i litteraturen og i folketroen et uttrykk for et dobbeltvesen, eller en beskyttende ånd som alle mennesker hadde. Daímōnene kunne også betraktes som en vandrende ånd, som tok bolig i mennesket og utgjorde dets sjel. Enkelte rasjonaliserende senstoikere omdefinerte fra å være en selvstendig åndeskikkelse, til å bli det guddommelige og fornuftige i mennesket. Sokrates' åpenbarte seg som en stemme som advarte ham mot det han ikke burde gjøre.