Etter hvert begynte sporveisselskapet å investere betydelige ressurser på hestestell fordi innkjøp av store og kraftige hester blant annet fra andre land måtte forsvares ved å ha lengst mulig tjenestetid. Fra Gudbrandsdalen kom til Kristiania hvor de straks ble etterspurt som trekkhester med sin utholdenhetsevne og behagelig humør som gjort dem egnet som blant store menneskemengder, men de var ofte ikke førstevalget for hestekjøperne som ønsket større hester som kom fra utenlandet, som i sammenligning hadde høyere anskaffelsespris. Det gjør at dølahestene utgjort flesteparten av hestene i dyrestallen, da økonomien forlangte det. Hestkjøperne passet godt på at hestene skulle være ung, ha god helse og godt gemytt - disse måtte være velstelt og kom fra anerkjente hesteoppdragere. Når hesten er fem år, kan den yte med full kraft i 12 til 15 år, spesielt med godt stell. Selv om mishandling forekommet av og til, er hesten for kostbart å utsette for vanstell slik at norske hesteeiere var allment kjent for god hestehold i 1800-tallet.