I likhet med andre arméer i Europa var korte karabiner forbeholdt utvalge grener og roller, mens brorparten i infanteribataljonene ble utstyrt med lange gevær. "Lang-Kragen" var mer eller mindre standardisert og hadde 76cm lang pipe, den ble produsert og distribuert i stort antall fram til 1922. Tidlige karabin-varianter var hadde pipelengde på 52cm, vesentlig kortere, lettere og hendigere enn M/1894. Karabinene var å betrakte som spesialvåpen som ble tilpasset til hver enkelt avdeling, og ble derfor ikke produsert i stort omfang. Plassering på reimfestepunkter og -øyer, reimarrangement, skjefteform og overtre ble tilpasset gjennom utprøving, blant annet ble også utstikkende deler som sikring, magasinavstenger og avtrekkerbøyle modifisert. Våpen ble bært forskjellig av avdelingene avhenging av hvordan de var utstyrt, som regel på skrå over ryggen, med bærereima over skulderen uten ammunisjonstaske. Tilpasningene ble gjort for å imøtekommene de ulike avdelingenes behov, og sikre at karabinene var både praktiske og komfortable å bære. miniatyr|Krag-Jørgensen M/1912 Karabin Under VM i Bisley, England i 1908 ble det åpenbart at både M/1894 "Lang-Krag" og 6,5 × 55 mm med "B-prosjektil" hadde behov for oppdatering. Amerikanerne hadde approbert Springfield M1903 i .30-06 som enhetsvåpen, et kort gevær felles for alle avdelingene i hæren. Selv med 15cm kortere pipe hadde M1903 130m/s høyere utgangshastighet enn Krag geværene. De spisse prosjektilene til .30-06 hadde flatere kulebane og ble påvirket mindre av vind. Dette fordret eksperimentering med spisskuler og oppdatering av gevær.