Et delt og dualistisk system fungerte øyensynlig bra. Rundt 287 var de to herskernes forhold definert i religiøse begreper med Diocletian som tok tittelen og Maximianus som . Titlene var fylt med symbolisme: Diocletian-Jove hadde den dominerende rolle ved å planlegge og bestemme mens Maximianus-Hercules hadde heltens rolle av utføre oppgavene. Til tross for symbolismen var keiserne ikke framstilt som guder i den keiserlige kult (kun døde keisere kunne bli guddommeliggjort). Isteden ble de gudenes instrumenter, og utførte gudenes vilje på jorden. Straks ritualene var over, ble Maximianus gitt kontrollen over regjeringen i vest og ble sendt til Gallia for å bekjempe opprørere kjent som bagaudæ mens Diocletian reiste østover.