Det som trengs er en kilde som kan fylle ut hullene. For dette brukes en kondensator koblet parallelt med lastmotstanden. Denne lagrer energi som den får tilført fra likeretterne ved at den lades opp til den maksimale spenningen, toppen i perioden. Så snart spenningen fra likeretterne reduseres noe, overtar kondensatoren (og kun den) å levere energi til lasten inntil neste spenningstopp. Da lades kondensatoren på nytt med den energien som ble oppbrukt i siste halvbølge. Spenningen synker altså noe mens kondensatoren leverer energien til lasten, for å stige like mye ved toppen. Jo større kapasitet kondensatoren har, jo mindre blir denne variasjonen. Kapasiteten må til vanlig være ganske stor i verdi i alle fall, for å levere betydelig strøm i 1/50 (enkeltlikeretter) eller 1/100 s uten betydelig spenningsreduksjon (utladning). Av den grunn brukes alltid elektrolyttkondensatorer for å holde den fysiske størrelsen innen grenser. Ved påslag av et avslått apparat vil det uten mottiltak gå svært høy strøm gjennom transformatoren, likeretterne og kondensatoren, siden full spenning plutselig blir gitt til en stor, tømt kondensator. Etter noen få perioder vil kondensatoren være fullt ladet og den store strømmen borte. Komponentene bør være dimensjonerte for å tåle denne påslagsstrømmen, ikke for den lavere forbruksstrømmen. I moderne apparater følger gjerne enda en prosess før spenningen går til forbrukeren: Det settes inn en spenningsregulator som reduserer kondensatorspenningen noe, men fjerner alle endringer som spenningen har. I eldre audioapparater uten spenningsregulering kan variasjonen av spenningen føre til brum i lyden.