Selv om det eksisterte både leger og sykehus tidligere, ble det i denne perioden gjort store forbedringer innen legekunnskapen. På 1500-tallet ble det vanligere å ha egne byleger som blant annet jobbet for å bedre hygienen i byene og å forhindre tilstander der sykdommer kunne oppstå. Legestudenter fikk på 1600-tallet selv se behandlinger, slik at utdannelsen gikk fra teoretisk til langt mer praktisk. Enda mer praktisk orienterte var kirurgene. De hadde ikke en utdannelse som gjorde at de kunne omtales som doktorer, men de hadde langt større trening innen bruk av kniver. Formelt skulle kirurgene jobbe med utvortes sykdommer, altså sår, byller og slikt, mens leger skulle jobbe med innvortes, altså feber og andre sykdommer som ikke var lette å se fra utsiden. I realiteten var det overlappinger mange ganger. Den samme teorien sa at apotekere bare skulle blande opp medisiner etter anvisning fra lege, men i praksis opererte apotekere svært fritt, og var en tredje autoritet i tillegg til leger og kirurger.