P.A. Munch beskrev teorien i første bind av sin , og mente at «urgermanerne» stammet fra det nåværende Russland ved Volga nær Uralfjellene. Derfra vandret de vestover til Skandinavia. Keyser forankret sin avhandling om fra 1839 i språkvitenskapen. Her mente han at de eldste og «reneste» former for nordisk språk fantes i Norge, mens sørlige varianter viste avtagende «renhet» under påvirkning av tysk språkområde. Den gang var funn fra steinalder og bronsealder hovedsakelig gjort i Danmark og Skåne, med langt færre funn i Norge og Svealand, mens jernalderfunn var utbredt i hele Norden. Keyser tolket dette som et fravær av fastboende befolkning i nordområdene, frem til germanerne kom. Hans konklusjon var da at den norrøne folkestammen innvandret til Hålogaland og Svealand 3-400 år f.Kr., enten ved å ta seg rundt den botniske bukten eller over Ålandshavet. I århundrene e.Kr. fortsatte den sørover, og fortrengte eller assimilerte de angivelig «gotisk-tyske» stammene i Danmark og Skåne. Først rundt år 700 hadde norrøn befolkning herredømmet i de sørlige delene av Norden. Keysers konklusjon var at Norge og Svealand var den germanske folkestammens kjerneområde, med P.A. Munchs ord: «» Flere autoriteter i Danmark og Sverige aksepterte vesentlige deler av teorien, f.eks den danske arkeologen J.J.A. Worsaae som i fra 1843 delte Keysers oppfatning om innvandringsveien nordfra, selv om at Worsaae stod fast på at danene var «nordiske» heller enn av tysk avstamning. Men innvandringsteoriens konklusjoner virket rimelige ut fra de funn datidens forskere hadde til rådighet.