Assosieringsavtaler er brede rammeavtaler mellom EU (eller dets forgjengere) og dets medlemsstater - og en ekstern stat som styrer sine bilaterale relasjoner. Bestemmelsen for en assosieringsavtale ble inkludert i Roma-traktaten som etablerte Det europeiske økonomiske fellesskap som et middel for å muliggjøre Fellesskapets samarbeid med Storbritannia, som hadde trukket seg tilbake fra traktatforhandlingene på Messina-konferansen av 1955. For at en avtale skal kunne klassifiseres som en assosieringsavtale, må den - ifølge Den europeiske utenrikstjenesten, oppfylle flere kriterier: 1. Det rettslige grunnlaget for gjennomføring er artikkel 217 TFEU (tidligere art. 310 og art. 238 TEC) 2. Intensjon om å etablere et nært økonomisk og politisk samarbeid (mer enn enkelt samarbeid); 3. Opprettelse av spesielle organer for styring av samarbeidet, kompetent til å ta beslutninger som binder avtalepartene; 4. Tilby mest favorisert nasjonsbehandling; 5. Sørge for et privilegert forhold mellom EU og dets partnere; 6. Siden 1995 er klausulen om respekt for menneskerettigheter og demokratiske prinsipper systematisk inkludert og utgjør et vesentlig element i avtalen; 7. I et stort antall tilfeller erstatter assosieringsavtalen en samarbeidsavtale som dermed intensiverer forholdet mellom partnerne.