Hovedmotivet i «» bruker fire av de fem tonene i pentatoneskalaen, og består av en synkopert rytme, som starter et slag forsinket i første takt. Sangens akkordprogresjon har blitt forbilde for mange sanger, nærmest sammenlignbart med 12-takters bluesskjema, og er kjent som «Rhythm changes». Gershwin brukte temaet igjen i sitt siste klassiske konsertstykke i 1934, for piano solo og orkester. Sangen har blitt et ikon for Gershwinbrødrene, for swing, og for 1920-tallet.