I (1988) har William E. Connolly analysert de Sades (, 1795) som et argument mot tidligere politiske filosofer, særlig Rousseau og Hobbes, og deres forsøk på å forsone naturen, fornuften og dyden som grunnlag for et ordnet samfunn. Tilsvarende har Camille Paglia argumentert at de Sade kan best bli forstått som en satiriker, som svarer «punkt for punkt» til Rousseaus påstander at samfunnet undertrykker og korrumperer menneskehetens medfødte godhet: de Sade skrev i kjølvannet av den franske revolusjonen da Rousseaus tilhengere jakobinerne iscenesatte det blodige terrorveldet.