I nord hadde konflikten en sterk økonomisk side i tillegg til territorialkravene. På Newfoundland lå den britiske koloni St. John's, og den franske kolonien Plaisance. Begge sider hadde i tillegg noen mindre permanente bosettinger. Øya ble også besøkt av fiskere fra Europa til tider av året. Disse kolonistene, som var færre enn 2 000 engelskmenn og 1 000 franskmenn (i tillegg til fiskerne), kjempet mot hverandre om fiskefeltene på Grand Banks, som også ble benyttet av fiskere fra Acadia (som da omfattet hele dagens Nova Scotia og New Brunswick) og Massachusetts. Grenseområdet mellom Ny-Frankrike og Massachusetts (som da omfattet provinsen Maine) var også utrygg. Det var en fransk bosetting i Penobscot Bay nær stedet der Castine i Maine ligger i dag, som alt hadde vært i konflikt under niårskrigen, og området mellom elvene Penobscot og Kennebec hadde vært omkjempet i den krigen. Grenseområdene mellom Saint Lawrence-elven og kystbosettingene i Massachusetts og New York ble fortsatt dominert av innfødte (hovedsakelig abenaki og irokesere), og korridoren Hudsonelva–Champlainsjøen hadde også vært benyttet for ekspedisjonsoverfall i begge retninger i tidligere konflikter. Selv om den indianske trusselen hadde avtatt noe etter at folkemengden deres ble redusert av sykdommer og den siste krigen, var de fortsatt sett på som en trussel for fjerntliggende bosettinger.