Gjenstand for klagesangen i Schillers Nänie er ikke et konkret menneskes død, men noe abstrakt, det vakre i seg selv. Dette vises for det første ved bruken av de gjennomgående abstrakte begrepene (det vakre), (det fullkomne), (det alminnelige). For det andre illustreres Schillers innledende setning «Auch das Schöne muß sterben!» (Også det vakre må dø!) ved tre eksempler fra den greske mytologi, der de avdødes navn ikke nevnes og deres individuelle skjebner dessuten trer i bakgrunnen. Ikke engang Hades, underverdenens gud, nevnes med navn, men som den (av Styx, underverdenens elv og Zevs den mektigste guden i det antikke Hellas).