I høymiddelalderen ble det bare presten som fikk drikke vin, noe som hadde stor betydning for et land som Norge, der vin måtte importeres langveisfra, og var dyr. Menigheten måtte nøye seg med brødet. Endringen understreket også forskjellen mellom prest og lek, som tiltok i denne tiden, også med innføringen av en skillevegg mellom koret, der geistligheten befant seg, og skipet, der menigheten var. I middelalderen var det ikke vanlig at folk gikk til alters mer enn én gang om året, nemlig første påskedag – det påbudte minimum, vedtatt på Det fjerde laterankonsil i 1215.