Et tydelig samfunnsmessig engasjement preger alle hennes filmer. Med den sosialt kommenterende (1971) og kortfilmen (1969) var hun med på å etablere den «nye norske bølgen», rundt ti år etter den franske bølgen. I Norge var revolusjonsånden særlig næret av kvinners situasjon, og Breiens filmer har alle en feministisk forankring. (1975) er en av hennes mest kjente, og denne fikk Peter Cowie, redaktør av International Film Guide, til å omtale henne som en dogmeregissør 20 år før tiden.