Arméene i den tidlige hellenistiske perioden var utstyrt og kjempet hovedsakelig i samme stil som Aleksanders. Mot slutten fant det sted en glidning bort fra kombinerte hærer tilbake til å bruke falanksen som den avgjørende styrken og den ble satt til å angripe inn i fiendens linjer slik som hoplittene gjorde tidligere. Det gjorde at formasjonen var nokså sårbar, men nesten uovervinnelig i front. Falanksen som andre infanteriformasjoner var utsatt for flankeangrep og hadde en tendens til å brekke opp dersom en rykket fram fort over ujevnt terreng. Så lenge alle brukte den samme taktikken, var det ikke umiddelbart merkbart, men med ankomsten av de romerske legionene, viste de seg å være fatale i større sammenstøt (det mest kjente er slaget om Pydna), idet romerne kunne rykke inn i åpninger i linjene og enkelt nedkjempe falangittene i nærkamp.