Filmen er løselig basert på Aoki Shinmons autobiografiske bok (japansk: 納棺夫日記 – Nōkanfu Nikki,. Filmen ble til over en periode på ti år. Motoki oppsøkte et begravelsesbyrå for på egen hånd å skaffe seg førstehåndskunnskap om arbeidet som begravelsesmann, og han lærte seg også å spille cello for den første delen av filmen. Regissøren deltok i begravelsesseremonier for å forstå følelsene til de etterlatte familiene. Selv om døden er gjenstand for en stor seremoni, slik det er vist i denne filmen, så er det også et sterkt tabu-belagt emne i Japan, så regissøren var bekymret for hvordan filmen ville bli mottatt, og forventet ikke en kommersiell suksess.