Etter som stadig flere bønder ble selveiere, ble landskylda mindre og mindre brukt. Parter eid av det offentlige kunne likevel bli værende, og særlig presteskapet eide mange slike små skyldparter. Disse mistet etter hvert karakter av eiendom og ble mer betraktet som heftelser og avgifter. Slike skyldparter eller avgifter ble kalt . En som eide løs landskyld i en eiendom hadde ingen bygselrettigheter.