Den kjente billedveveren Frida Hansen lærte seg å farge garn med plantefarger flere år før Frisak reiste på sine studieturer rundt i norske bygder for å lære. Allerede i 1890 innredet Hansen et eget lite fargeri. Den norske Husflidsforening ønsket å samarbeide med henne om fargeri og vevskole, men hun avslo. Hun hadde arbeidet hardt for å komme dit hun var, og ønsket ikke å bli avhengig av en så mektig partner som husflidsforeningen. Hun opprettet et større fargeri i Kristiania i 1892, og leverte, blant annet, farget garn til husflidsforeningen. Sommeren 1894 sendte Den norske Husflidsforening søknad til Stortinget om å opprette et eget fargeri. I søknaden omtales Hansens innsats, og garnkvalitet, på en negativ måte, uten at hennes navn nevnes. For Hansen var det svært alvorlig at husflidsforeningen stemplet henne som udugelig. Resultatet ble at hun la ned fargeriet og senere bare farget til eget bruk. Da Kristiane Frisaks ble utgitt i 1894, hadde H. Grosch skrevet et langt forord, der Frida Hansens innsats, når det gjaldt å bevare kunnskapen om plantefarging, overhodet ikke er nevnt. Frisak er dermed blitt stående i historien som den som sørget for å ta vare på den gamle kunnskapen om plantefarging. Hansens pionerinnsats ble etterhvert glemt. Den norske Husflidsforeningens fargeri med Frisak i spissen gikk inn i historien som det første plantefargeri i Norge.