Folketettheten varierer fra over 1000 per km i byene til 1 per km i de øverste fjellbygdene. Noen skogområder og åser sentralt på Østlandet er tilnærmet uten bosetning. Historisk har grunnlag for åkerdyrking dannet grenser for fast bosetning, i lavlandet særlig knyttet til marin leire opp til 200 meter, mens det rundt Mjøsa og Randsfjorden også finnes god matjord i større høyder. I dalene finnes det en del god morenejord slik at temperaturen har begrenset åkerbruket i høyden. I dalene er bosetningen konsentrer til smale striper, mens i det flatere lavlandet er bosetningen spredt utover. Langs Oslofjorden er en del av bosetningen historisk knyttet til sjøfart og fiske. De fleste byene av noe størrelse er ved kysten ofte ved en elvemunning eller innerst i en fjord, Horten og Stavern er unntak og har vokst frem som marinebaser. Utskiping av trelast var særlig viktig for byveksten på 1600-1700-tallet og i blant annet Halden, Moss, Larvik og Sarpsborg var tømmer og fossekraft en viktig kombinasjon. Østlandet er den eneste landsdel av byer og tettsteder av betydning inne i landet: Lillestrøm, Lillehammer og Notodden i tilknytning til elv og innsjø, mens andre sentralsteder ikke har hatt slikt grunnlag for vekst.