William Herschel observerte Oriontåken i 1774, og beskrev den senere som «en uformet flammende tåke, det katotiske materialet til fremtidige soler». Ytterligere hundre år gikk før denne hypotesen ble bekreftet, da William Huggins sammen med sin kone Mary Huggins vendte spektroskopet sitt mot ulike tåker. Enkelte, slik som Andromedatåken, hadde spektrum svært lignende spektre til stjerner, men endte likevel opp med å bli galakser bestående av flere hundretalls millioner individuelle stjerner. Andre så svært ulike ut.