På slutten av 1950 var bare av den nyttbare vannkraften utbygget i Nord-Norge, noe som tilsa at landsdelen hadde betydelige kraftreserver. På denne tiden var det flere kraftverk under bygging, der Nedre Røssåga kraftverk var det desidert største. En anså at bygging av kraftlinjer ville bli kostbart med spredt befolkning, store avstander og vanskelige naturforhold. Imidlertid mente myndighetene at sosiale hensyn skulle vektlegges høyere enn store utbyggingskostnader. Kraftverk under planlegging som ville få betydning for industriutvikling var utpekt til å være Fagerbakkvassdraget, Sulitjelmavassdraget, Skjomenvassdraget og Barduvassdraget.