I 1976 skiftet saneringsloven av 1967 navn til byfornyelsesloven, og loven ga nå to hovedfremgangsmåter: , der eieren fikk pålegg og kommunen kunne ekspropriere hvis pålegget ikke ble oppfylt, og , der kommunen hadde frist til å kjøpe alle eiendommene eller inngå avtale med eierne om fornyelse. Oslo kommunes vedtak i 1977 og 1978 om å starte et byfornyelsesprogram bygget på begge fremgangsmåter. Mål ved vedtaket i 1977 var å fjerne uakseptabel understandard i boliger i løpet av ti år, innen 15 år. Levekårsundersøkelsen i 1979 viste at det ikke var noe annet sted i Norge der boligforholdene var så dårlige som i indre by i Oslo.