Den franske regjeringen og borgermesteren i Paris brukte sensur for å hindre pressedekning av saken. Fra 24. oktober omtalte ikke lenger fransk media hendelsen. Jacques Panijels film ble umiddelbart stanset av sensur i 1962 (og ble først vist i 2011 da massakren var akseptert som et faktum). Franske myndigheter lyktes på denne måten offentlig oppmerksomhet om saken i lang tid. Amnesti for gjerningsmennene og selektiv tilgang til arkivene bidro også til å hindre belysning av saken. Frankrike har tradisjon for hemmelighold av følsomt arkivmateriale, noe som har begrenset historieforskningen. Dekningen i fransk presse var svært begrenset i mange år senere, og mange har etterhvert tatt til orde for offentlighet omkring hendelsene. På grunn av sensuren i Frankrike ble for eksempel Pierre Vidal-Naquets bok utgitt på italiensk og engelsk i 1963, og i Frankrike først i 1972. Frankrike hadde lenge praktisert sensur om forholden i Algerie og filmen (av Gillo Pontecorvo, 1966) ble ikke tillatt vist i Frankrike før i 1970-årene, til protester fra Jean-Marie Le Pen. Krigen i Algerie ble lenge ikke erkjent som krig av franske myndigheter.