I løpet av 1500-tallet ble det pastorale liv og stemning, det gode liv på landet utenfor det urbane støy og mas, et kunstnerisk om enn aristokratisk emne. Som sjanger krevde hyrdediktningen hyrder og hyrdinner, og landskapet var gjerne det fruktbare, rike jordbruksområdet Arkadia (først fremmet av Vergil) på Peloponnes i Hellas, men også tilsvarende steder i andre land. Den pastorale diktningen i renessansen var en lengsel tilbake til urtilstanden av fred og lykke, i fortellingene truet av farlige krigere, helst med en lykkelig slutt. Ettertiden har bedømt den populære renessansesjangeren nedlatende, som en romantisk virkelighetsflukt fjernt fra all realisme, og selv om den døde ut en gang på 1700-tallet har den som stemning funnet gjenklang i senere litteratur.