Det har vært vanlig å oppfatte Duuns siste bøker og som «profetiske» bøker, hvor Duun analyserte kriser i samtida og forutså større kriser. Denne måten å lese Duuns siste bøker (inkludert ) ble mer utbredt etter andre verdenskrig enn den var i samtidsanmeldelsene. Den er særlig synlig i Rolv Thesens bok om Duun, som kom i første utgave i 1942. Thesen skrev en moderat anmeldelse da boka utkom i 1938 («når ikkje opp til dei største tindane i Duuns dikting»), men i boka fra 1942 omtaler han boka som «meisterverket der alle straumane i hans dikting samla seg.» Haagen Ringnes følger opp denne tolkningsmodellen fra Thesen i etterordet til Bokklubbens utgave av romanen fra 1982 at «Duun selv la ikke skjul på sin angst for en kommende storkrig». Bjarte Birkeland skriver i at og «er openbert skrivne under dei veldige inntrykk av hendingar og straumdrag i samtida: ei verd som bur seg på krig.», og A.H. Winsnes mener det samme. Henning Howlid Wærp har innvendt at en allegorisk lesemåte ikke går opp, i og med at personer og hendelser i romanen ikke kan sammenlignes med personer/grupper i virkeligheten.