Pudovkin holdt seg nærmere Griffith og lagde filmer der han brukte montasjen til å sammenkoble bilder og sekvenser i usynlige klipp. På en slags tilnærmet klassisk stil og fortellermåte. Eisenstein ønsket å se på montasjen som bilder står i kontrast eller i konflikt til hverandre. Bildene skulle kollidere, ikke kjedes sammen. Pudovkin bruker forøvrig også en større grad av melodramatiske elementer enn Eisenstein. Pudovkin skulle appellere til identifikasjon ved hjelp av den usynlige montasjen for å få en kontinuerlig handlingskjede som bygger bro mellom bildene. Slik sett kan vi si at Pudovkin er bindeleddet mellom to poler representert med den klassiske filmen på den ene siden og Eisenstein med sin kollisjonsmontasje på den andre siden. Men tematisk sett kan vi se på sovjetfilmen som en egen sammensveiset stil. Filmskaperne så på filmene som bidrag i den politiske kampen for å realisere den sosialistiske sovjetstaten.