I leikarringene brukte man gjerne folkedrakter, men disse hadde ofte lite rot i den norske klestradisjonen. Etter hvert som Semb ble leder for leikarringen, fikk hun reise rundt i landet og se mange ulike bunadstradisjoner. På denne tida ble bunadene lagd nokså tilfeldig, folk sydde dem selv med inspirasjon fra folkedrakter, men tipasset sin egen smak og bruk. Semb ville tilbake til tradisjonen, og gikk inn for å lage nøyaktige drakter etter mønster fra gamle klær. Materialer, farger, sølvpynt og farger måtte være ekte, og den ferdige bunaden måtte følge en lokal tradisjon, og ikke være et lappeteppe av ulike drakter og stiler.