Den nyklassiske parken fikk vokse fritt frem til 2014, da var det en stemningsfull, frodig og til dels forvokst park, med et forenklet stisystem og uklare linjer og markeringer mellom de ulike delene. Den gav et fredfullt, lettere romantisk inntrykk. At parken i sin tid ble plantet slik, var blandt annet en følge av at det var tegnet to sidefløyer til den store museumsbygningen. Hver av disse skulle danne endepunktet for alléer som skulle binde den nye museumsbygningen til hovedbygningen ved Marienlyst og ramme inn parken. Disse sidefløyen ble aldri bygget. Alléene ble derfor værende uten sine endepunkter og tankene bak strukturen ble ikke realisert. Ved bygging av Lychepaviljongen i 1990 og den derpå følgende plantingen av en lindeallé ut mot Danvikgata, skjedde en ytterligere forskyvning bort fra intensjonene og den opprinnelige parkformen. Det opprinnelige stisystemet var rettvinklet og mer komplekst enn slik det ble etter en forenkling på 1990-tallet. Det opprinnelige stisystemet ble derfor i 2009–2010 reetablert og parkformen presis og det resulterte i et mer forståelig kulturminne. Restene av alléen langs Lychepaviljongen ble fjernet og den ene trerekken plantet på nytt.