På en eiendom som ikke var selveid, satt leilendingen trygt på gården, også under et arveoppgjør. Vanligvis hadde en leilending bruksretten i hele sin levetid, så lenge han betalte landskylda og overholdt andre forpliktelser, og etter han fikk eldste sønnen overta. I 1710 kom det en lov som sikret en leilending forkjøpsrett om gården kom på salg.