Det var tidligere en betydelig kornproduksjon i dalen og dette ble blant annet solgt til Østerdalen, Folldal og Røros. Særlig Fron og Lom hadde gode kornavlinger. Handelen med korn tok seg markert opp på 1800-tallet og det ble betydelig transport av korn over Venabygdsfjellet om vinteren. Korntrafikken omfattet de fleste bygdene i dalen og Ringebu sørget for å sette opp en fjellstue med stall. Amtet betalte for merking av vinterveien med 4 alen høye stokker. Rundt 1870 kom det billig korn fra oversjøiske produsenter og Østerdalen fikk jernbane slik at kornet fra Gudbrandsdalen ble utkonkurrert. Dette skapte økonomiske problemer for jordbruket i Gudbrandsdalen og fremskyndet omlegging til husdyrhold: Smør, ost og kjøtt ble da handelsvarer og gudbrandsdalsosten ble til. På 1600-tallet ble det vanligere å hugge skog for å selge tømmer ut av distriktet. Fløting ble samtidig den vanlige transportform til kjøperne, først på Mjøsa og senere på Lågen med sideelver. Jordbruk og skogbruk var viktigste levevei i dalen til omkring første verdenskrig. I mellomkrigstiden var det vanskelige tider i landbruket og antallet tvangsauksjoner på bygdene steg fra et par hundre i 1920 til over 6000 årlig i 1932.