Opplagstallet var høyt, kanskje fem tusen, så det var blant de mest solgte tidsskrifter i Danmark. fylte den oppgaven som dansk presse først kom til å ivareta senere, nemlig å påtale uoverensstemmelser mellom politiske mål, løfter og det som faktisk ble gjort. Trykkefrihetsforordningen fra 1799 gjorde det straffbart å offentlig kritisere eneveldet, kongehuset, religionen, statens alminnelige forhold, embetsmenn og privatpersoner, samt vennligsinnede fyrster og nasjoner. Det var også forbudt å skrive anonymt. Dødsstraff ventet den som oppfordret til endring av styreformen eller til opprør mot kongen, og gikk nærmest inn for republikk og demokrati. I Christian 8.s regjeringstid (1839–48) ble 142 pressesaker ført i domstolene. Av de 315 numrene av som utkom i Goldschmidts tid (1840–46), ble 40 numre beslaglagt av sensuren. var ikke noe skandaleblad preget av personangrep, og mye mer enn et vittighetsblad, det inneholdt også artikler om litteratur og teater. Men i spaltene treffes «Hr. Folket» eller «Folkeaanden, forhen Kammertjener, nu Spækhøker». Bladet benyttet seg av dyrefabler med politisk brodd og oppdiktede referater fra redaksjonens møter. talte de fattiges og husmennenes sak og tok deres parti mot de store godseierne.