I 1866 som følge av slaget ved Königgrätz og det østerrikske nederlaget i den østerriksk-prøyssiske krig, vokste det fram en større intern uro og problemer i det østerrikske keiserrike. I et forsøk på å styrke monarkiet, innledet keiser Frans Josef av Østerrike forhandlinger med den ungarske adelen for å oppnå et kompromiss for å sikre seg deres støtte. Samtidig ble keiseren rådet til, blant annet av statsminister Richard Belcredi om å innføre støtte reformer som skapte en mer føderal struktur i det store, og svært sammensatte landet, slik at det på denne måten skulle bli bedre å håndtere de ulike nasjonalitetene innen landet. Belcredi fryktet at de andre nasjonalitetene ville bli fremmedgjort dersom det ble tatt for stort hensyn til bare den ungarske adelen, som forlangte å bli likestilt med den tradisjonelle østerrikske eliten. mini|left|Det galiciske landesparlamentet (sejm) i Lviv Denne prosessen førte fram til det såkalte «kompromisset» i februar 1867 som etablerte dobbeltmonarkiet Østerrike-Ungarn, og som ble signert av Frans Josef av Østerrike og en ungarsk delegasjon ledet av Ferenc Deák. Selv om de polske og tsjekkiske planene for å få en egen plass innen den nye føderale strukturen mislykket, førte dette til en jevn prosess mot større liberalisering av det østerrikske styret i Galicia. Representanter for det polske aristokratiet og intelligentsia henvendte seg til keiseren for større selvstyre for Galicia. Selv om disse kravene ikke umiddelbart ble imøtekommet, ble de i de følgende årene gitt en rekke betydelige innrømmelser i retning av å etablere galicisk selvstyre.