Der var forskjellige syn i Hispania mellom de arianske vestgoterne og deres katolske undersåtter. I den katolske befolkningen på halvøya hadde uenighet ført til martyrdøden for den asketen Priscillian av Avila, og de følgende generasjonene ble forfulgt da «priscillianistiske» kjettere ble luket ut. Kort tid etter at Leo I ble utnevnt til pave, i årene 444–447, sendte biskopen Turribius av Astorga i Galicia et skriv til Roma som advarte om at priscillianismen på ingen måte var død, og at til og med biskoper var blant deres tilhengere, og ba om hjelp fra Den hellige stol. Avstanden mellom partene var uoverstigelige i det 5. århundre. Noe senere utnevnte pave Simplicius (regjerte 468–483) Zeno, den katolske biskopen i Sevilla, som pavens stedfortreder slik at pavens makt kunne utøves av en tettere og mer disiplinert administrasjon. Men Leo intervenerte ved å sende et sett med forslag som alle biskoper måtte signere, noe alle også gjorde.