Den rådende forestillingen har vært at paragrafen var religiøst begrunnet som en videreføring av gamle religiøse forestillinger. Ifølge Harket var det i stedet intoleranse basert på opplysningstidens religionskritikk som førte til at jødene ble eksplisitt nektet adgang til riket i en av Europas frieste konstitusjoner. Jødene hadde ifølge Falsen sin egen lov (Moseloven) og de kunne derfor ikke få borgerretter i et land der andre lover gjelder. Begrunnelsen var politisk: Jødene ble utelukket på grunn av sine politiske meninger og en forestilling om at de danner en stat i staten. Falsen hevdet at jøder aldri kunne bli gode borgere av noen stat hvor jøder ikke regjerer. Blant liberale intellektuelle var det i kjølvannet av opplysningstiden sterk skepsis til jødedommen fordi de mente at de jødiske presteskapet fremmet en ureformert filosofi som holdt den jødiske befolkningen nede i kunnskapsløshet og fattigdom. Kjente navn i opplysningstiden inntok dette standpunktet, ikke minst Voltaire. Friedrich Buchholz var trolig et intellektuelt forbilde for Falsen. For Buchholz var det ikke en strid mellom to religioner, men mellom ulike utviklingstrinn og dette problemet mente Buchholz bare kunne løses ved at jødiske jenter giftet seg med kristne menn mens jødiske menn måtte tvangsinnrulleres i den prøyssiske hæren. Frode Ulvund skriver at Theis Lundegaard trolig ikke hadde noen vesentlig rolle slik det har blitt antatt.