Tidlig på 1900-tallet hadde Seskarö rundt 2.900 fastboende og mange sesongarbeidere, flest fra Norrland og Nord-Finland, ved sagbrukene. I 1917 kom sulten. Isen lå fremdeles i Bottenviken i slutten av mai måned, og båtene med mel og poteter rakk ikke frem. Så ble det sagt at de to bakerne på Seskarö hadde brød til overs, men nektet å selge. Den ene sendte sine ansatte bort, lot døren stå ulåst og dro selv inn til fastlandet. 300 sagbruksarbeidere forsynte seg da med 186 tokilos pakker med brød, og la for dette 119 kroner og 75 øre i kassen. Brødpakkene kostet 65 øre hver, dermed manglet det 1 krone og 15 øre. Den andre bakeren ringte derfor lensmannen, som tok inn folk til avhør. Han og kronofogden rekvirerte deretter militæret fra Haparanda. De første som ankom, ble avvæpnet eller leverte våpnene frivillig. Neste dag kom en isbryter. Myndighetene hadde latt isen ligge da folk sultet, men da folk måtte hjelpe seg selv, ble isen ryddet vekk. 500 militære med maskingevær og en kanon ble landsatt, og utenfor lå et skip fra marinen med kanoner rettet mot Seskarö. Etter tre dager tok «landshøvdingen» (dvs. fylkesmannen) Walter Murray over. Han ankom Seskarö med en båt lastet med smør, kaffe, korn og tørrmelk. Men et titalls beboere ble dømt til straffarbeid for opprør.