Heller enn for en vanlig karriere, interesserte Whitman seg for litteratur. I flere år hadde han nedtegnet poetiske linjer, som spontant kom til ham med de løse rytmene han ble kjent for, i motsetning til tradisjonelle versemål. I 1855 samlet han flere dikt under tittelen . Han var med i trykkingen av boken, som hadde grønt omslag, med tittelen i gullbokstaver. I stedet for sitt navn på førstesiden hadde han et bilde av seg selv, avslappet og hverdaglig kledt. Bokens tolv dikt hadde ingen rubrikker og både stil og innhold var ukonvensjonell; diktene lignet mer «rytmisk prosa». Punkteringen var uregelmessig, og kommategn og andre vanlige skilletegen var få, men samtidig støttet teksten seg i stor grad på ellipsetegn.