Svømmeblæra gir fisken hydrostatisk likevekt, som gjør at den kan holde seg på samme sted i vannsøyla med minst mulig forbruk av energi. Fisk med åpen svømmeblære svelger eller slipper ut luft alt etter hvilken dybde det er snakk om (bunnlevende fisk har imidlertid mindre behov for svømmeblære). Denne metoden er effektiv bare inntil et visst punkt. Med økende dybde vokser trykket, som igjen fører til at volumet av gass i svømmeblæra komprimeres, slik at fisken etter hvert blir tyngre enn vann og må bruke mer energi på å svømme. Om den i stedet lagret tilstrekkelig luft i blæra til at den oppnådde likevekt på dypt vann, ville fisken måtte kjempet mot oppdrift på grunnere vann inntil den nådde ønsket dybde. Men ved selv å kunne regulere volumet av gass gjennom blodstrømmen, kan fisken tilpasse seg de fleste dyp, og trenger ikke lenger svømme til overflaten for påfyll. Dette er spesielt fordelaktig for fisk som lever i havet. Når en åpen forbindelse til svømmeblæra ikke lenger er nødvendig, bortsett fra tidlig i livet når yngelen fyller svømmeblæra for første gang, oppstår en lukket svømmeblære.