Ved innføring av formannskapsloven i 1837 var en av merkesakene at alle bygder skulle ha sine egne bygdevektere. Nå ble det vanlig med fantefuter i alle kommuner. Med fattigloven av 1845 ble de statlige kontrollfunksjonene med betlere og omstreifere drastisk utvidet og som endret bygdevekterens rolle. Han ble nå et mellomledd mellom det statlige embetsverket og den enkelte kommune, og med det lokale herredsstyre eller fattigstyre som arbeidsgiver. Bygdevekterens sosiale posisjon steg tilsvarende, men helt opp til moderne tid ser vi at bygdevekterne aldri helt ble kvitt det sosialt nedverdigende stemplet som fra gammelt av hadde heftet ved stodderfogdene. I realiteten var de moderne bygdevekterne også en videreføring av den tidligere ordningen med stodderfogder. Det ser vi bl.a. av en instruks for bygdevekteren i Nedre Stjørdal fra 1870, der det heter at .