Da Máel Coluim døde i 1093 ble han etterfulgt av sin bror Domnall III, men Vilhelm II av England støttet Máel Coluims sønn fra hans første ekteskap med sin norske hustru, Donnchad II som en utfordrer for den skotske tronen. Med engelsk kirgsmakt kunne Donnchad for kort tid gripe makten. Hans voldelige død innen noen måneder gjeninnsatte Domnall med Edmund som hans arving (sønn av Máel Coluim III). Disse to styrte Skottland inntil to av Edmunds yngre brødre kom tilbake fra engelsk eksil med engelsk militær støtte. De seirende brødrene satte Domnall og Edmund i fengsel for resten av livet, og Edgar, den eldste av de tre brødrene, ble konge i 1097. Kort tid senere inngikk Edgar en fredsavtale med den norske krigerkongen Magnus Berrføtt hvor han anerkjente norsk overherredømme på de ytre øyene i vest. Den norske kontrollen av øyene var løs og hvor de lokale høvdinger styrte med en stor grad av selvstendighet. I det påfølgende århundret krevde en av dem, Somerled, posisjon som konge av Hebridene i egen rett. Hans etterkommere, som Herre over øyene, kunne fortsette å inneha en stort sett selvstendig status inntil slutten av 1400-tallet.