Som en musikalsk form dukker den franske ouverturen imidlertid først opp i hoffballetten og operatiske ouverturer av Jean-Baptiste Lully, som han utarbeidet fra en lignende todelingsform kalt , funnet i de franske ballets de cour så tidlig som i 1640. Denne franske ouverturen består av en langsom introduksjon i en markert «prikket rytme» (dvs. overdrevet jambisk, hvis den første akkorden blir ignorert), etterfulgt av en livlig sats i fugato-stil. Overturen ble ofte fulgt av en rekke dansemelodier før sceneteppet steg, og ville ofte komme tilbake etter prologen for å introdusere selve handlingen. Denne ouverturestilen ble også brukt i engelsk opera, særlig i Henry Purcells . Den særegne rytmiske profilen og funksjonen førte dermed til den franske ouvertstilen som finnes i verkene til sene barokkomponister som Johann Sebastian Bach, Georg Friedrich Händel og Georg Philipp Telemann. Stilen brukes oftest i preludier til suiter, og finnes i ikke-iscenesatte vokalverk som kantater, for eksempel i åpningskoret til Bachs kantate . Handel bruker også den franske ouverture-formen i noen av hans italienske operaer som .