På samme tid dukka det opp ei gruppe yngre arkitekter som hadde sterke meninger om byutvikling i modernismens tidsalder. Mange av disse var med i gruppa PAGON (Progressive arkitekters gruppe, Oslo, Norge), som baserte seg på å videreføre Le Corbusiers ideer. I deres planer var det veksling mellom høyhus og lavblokker med store åpne plasser mellom og med separerte løyper for bil- og gangtrafikk. Å gjennomføre slikt i sentrum ville naturligvis kreve storstilt «sanering». I et forslag fra Arne Korsmo og Christian Norberg-Schulz var det stort sett bare Slottet, Universitetet, Nationaltheatret og Stortinget som stod igjen langs heile Karl Johan. Også Håkon Mjelva, som seinere skulle bli en sentral arkitekt i kvartalet, var på banen med forslag i samme retning. Det praktiske hovedproblemet med løsninger som dette var naturligvis at i en privatisert økonomi med mange eiere var det også mange som måtte bli enige, før så radikale grep som dette kunne tas. PAGON-planene blei derfor interessante luftslott, basert på en ide om arkitektenes og planleggernes evne til overordna tenkning.