Filhellenismen var, som nevnt, I utgangspunktet en rent kulturell bevegelse. Men, den tok raskt farge av 1800-tallet politiske idéklima. Fra slutten av 1700-tallet hadde revolusjonære idéer og ideologier som demokrati, liberalisme og senere nasjonalisme etablert seg som en fast del av det europeiske idékomplekset. Etter Napoleonskrigene ble det ved Wienerkongressen i 1815 forsøkt å restaurere Europa til en før-revolusjonær tilstand, og samtidig undertrykke det nye, og for de etablerte imperiene farlige, tankegodset. Idéen om at individer og folk, eller nasjoner, hadde rett til selvbestemmelse, lot seg imidlertid ikke slukke av de reaksjonære kreftene. Frihet ble et ideal, og den franske revolusjon hadde vist for en del at det var et oppnåelig et som sådan. Dette er et viktig moment hvis man skal forstå filhellenismen, som ikke bare var en drømmende lengten etter antikken, men også et resultat av sin samtid. En av grunnene til at de europeiske filhellenistene i så stor grad favnet om tanken om det antikke Hellas’ gjenoppstandelse, var at man mente det greske folk hadde rett til frihet og uavhengighet fra Det osmanske rikets vilkårlige styre. Lord Byron, som selv var liberalt anlagt, eksemplifiserer dette med sin drøm om at «Hellas fortsatt skal være fritt».