Mulige årsaker til tidsklemmefenomenet er bl.a. Stadig flere og i noen tilfeller større gjenstander skal kjøpes, stelles, vaskes, males, tørkes støv av, poleres, pleies, kjøres til verksted eller EU-kontroll, sees eller høres på, koses med osv. – og til slutt kastes, kjøres vekk eller resirkuleres. «En halvtimes elgjakt, to døgns ferie på Kanariøyene eller en festmiddag som må fortæres på ti minutter er ikke pengene verd.». Dette er sentralt hos Lindtner. Han mente at aktiviteter hvis tidsforbruk vanskelig kan reduseres uten tap av utbytte, f.eks. å nyte , ville bli mindre populære. Bl.a. den økende interessen for opera i Oslo tyder på at denne tendensen ikke er entydig. På den annen side er klagene på overhendig bruk av mobiltelefoner på kino, teater osv. et tegn på at han kanskje hadde rett.. F.eks. øker reisetiden med 70 % av det teoretisk mulige (forutsatt at en holder fartsgrensene) når Oslo-bilistene skal hjem fra jobben.. Barnehager er ment å være tidsbesparende (og ikke minst skape økonomisk vekst, selv om tilhengerne av dem foretrekker å snakke om barnehager som pedagogisk tilbud), men foreldrene bruker tid på å hente og bringe barna, i tillegg til at stadig flere foreldre bruker tid på å kjøre ungene til og fra skolen. Og utenom skole- eller barnehagetiden kjøres barna rundt til idrettsarrangementer og annen organisert virksomhet, der barna tidligere organiserte seg selv. Når en anskaffer ny og kraftigere PC eller mobiltelefon, bruker en tid på å bytte ut og lære seg nye operativsystemer og annen programvare, installere nye sikkerhetsprogrammer osv. Vi bruker mer tid på å reise etter at massebilismen kom, tøyet vaskes mye oftere etter at folk fikk seg vaskemaskin, vi sender langt flere meldinger etter at fysisk post ble erstattet med e-post og SMS, osv. . I arbeidslivet er det beregnet at 44 minutter hver dag – ca. 10 % av arbeidstiden går bort i «surr og rot», særlig pga. avbrytelse.. I privatlivet er mobiltelefoner kalt de største tidstyvene når foreldrene er sammen med barna. I 1979-2010 økte andelen kvinner med inntektsgivende arbeid fra 32 til 39 %, men tilsvarende for menn avtok fra 64 til 48 %.