Med Kirkeloven av 1997 ble det etablert to administrasjonslinjer i Den norske kirke – bispedømmelinjen, som omfatter prestetjenesten, og kirkelig fellesråd, med arbeidsgiveransvar for alle øvrige ansatte på lokalt nivå. Sognet danner etter dette grunnenheten i Den norske kirke og alle sogn skal ha en sogneprest. Forskjellen på hovedsogn og annekssogn ble tatt bort, og dermed også forskjellen på sogneprester og residerende kapellaner. I ett og samme prestegjeld kan det således være flere sogneprester, men da gjerne slik at én sogneprest har ledende ansvar. I tillegg kommer i folkerike sogn egne kapellaner. En lokal sammenslutning av sogn utgjør et prestegjeld, men betegnelsen prestegjeld er offisielt gått ut av bruk, selv om de i praksis lever videre som naturlige geografiske tjenestedistrikter. Neste administrative nivå er prostiet, som ledes av prosten. En sammenslutning av prostier utgjør et bispedømme, ledet av biskopen. Sognepresten er etter Kirkeloven av 1997 ikke lenger embetsmann, men tilsettes av bispedømmerådet. Etter grunnlovsendringen av 21. mai 2012 blir alle prester, inkludert proster og biskoper, utnevnt av kirkens egne organer. Sognepresten mistet etter Kirkeloven av 1997 også sitt administrative ansvar for sognet, som ble overført til en daglig leder, ofte kalt kirkeverge.