L.W. Alvarez og Robert Cornog fra USA brukte først en akselerator som massespektrometer i 1939 da de brukte en syklotron for å demonstrere at He var stabil; fra denne observasjonen konkluderte de umiddelbart og riktig at den andre masse-3-isotopen, tritium (H), var radioaktiv. I 1977, inspirert av dette tidlige arbeidet, erkjente Richard A. Muller ved Lawrence Berkeley Laboratory at moderne akseleratorer kunne akselerere radioaktive partikler til en energi der bakgrunnsinterferensene kunne skilles fra ved hjelp av partikkelidentifikasjonsteknikker. Han publiserte den sentrale oppgaven i Science som viser hvordan akseleratorer (syklotroner og lineære) kan brukes til påvisning av tritium (C) og flere andre isotoper av vitenskapelig interesse, inkludert Be; han rapporterte også den første vellykkede radioisotopdatoen eksperimentelt oppnådd ved bruk av tritium. Oppgaven hans var den direkte inspirasjonen for andre grupper som brukte syklotroner (G. Raisbeck og F. Yiou, i Frankrike) og tandem lineære akseleratorer (D. Nelson, R. Korteling, W. Stott hos McMaster). K. Purser og kollegaer publiserte også vellykket påvisning av radiokarbon ved hjelp av deres tandem i Rochester. Rett etterpå rapporterte Berkeley og franske team om vellykket påvisning av Be, en isotop som er mye brukt i geologi. Siden akseleratorteknikken var mer følsom med en faktor på rundt 1000, nærmest fortrengte de eldre "forfallsteller" -metodene for disse og andre radioisotoper.