Totalt sett var det flest barn på sagbruk og høvlerier. Her tok man bare inn gutter, som utgjorde ti prosent av arbeiderne. Enda flere var deltidsansatt; i 1872 hadde halvparten av skoleguttene i Halden slikt deltidsarbeid. De bar planker rundt åpne maskiner med uskjermete sagblader. I spinneriene var de unge skift-jentene utsatt for åpent maskineri. Fyrstikkarbeiderskene var utsatt for nekrose fremkalt av fosforet. Likevel var det ikke norske leger som først reagerte på barnearbeidernes forhold. Det var det lærerne som gjorde, fordi de så hvordan arbeidet gikk ut over skolegangen. Etter press fra skolefolk tok kirkedepartementet opp problemet med barnearbeid i 1875. Trolig var det mest barnearbeid nettopp under 1870-tallets høykonjunktur. Danmark vedtok en lov om begrensning av barnearbeid i 1873, men i Norge tok det enda 17 år før den første fabrikktilsynsloven kom – i 1892. Verken den norske embetsmannsstaten eller Venstre som kom til makten i 1884, så noen grunn til å interessere seg for barns vilkår i arbeidslivet. Tvert om ble barnearbeid av noen kalt en «teknisk nødvendighet».