Ibrahim II gikk i konflikt med tulunidenes ambisiøse turkomanske dynasti. Det hadde grepet makten i Egypt i 868, i Syria og i Hejaz i 878. I 879-80, mens tulunideemiren Ahmad ibn Tulun var borte i østen, bestemte hans impulsive sønn Abbas, uten farens tillatelse, seg for å invadere Ifriqiya, og anførte en stor egyptisk hær mot vest. Da han kom til Barqa sendte al-Abbas ut et budskap som uriktig hevdet at han hadde abbasidekalifens akkreditiver og beordret Ibrahim til å fratre og overdra guvernørskapet over Ifriqiya til ham. Den egyptiske hær kom så langt som til Tripoli, og nedkjempet den lokale aghlabidegovernør Muhammad ibn Qurhub. Så ble egypterne beseiret i 880 av nafusaene, en berbersk kharijittisk (ibadittisk) stamme, alliert med rustamidene fra Tahert, som hadde bodd som fri menn i Djebel Nafusa-fjellene sørvest for Tripoli i over hundre år. Ibrahim kom så raskt han kunne sørover fra Tunisia, og ankom akkurat tidsnok til å erobre tulunidenes bagasjetren og dens rikholdige krigskasse, som gav et stort tilskudd til det aghlabidiske skattkammer.