Ellison benytter seg av en rekke metaforer, bilder og hentydninger for å fremme de emosjonelle og intellektuelle virkningen av sin roman. Det er også en del referanser til jazz, og Ellison benytter musikkspråket for å karakterisere dypere lag av scene. Louis Armstrongs jazz, gatebluesen til Peetie Wheatstraw (scenenavnet til bluessangeren William Bunch), og gospelsangens hjertefølte solo benyttes som sentrale metaforer for Ellisons flytende og tidvis surrealistiske handling. Blindhet og mørke er også motiver som følges side om side med metaforer som lys og utsikt som kan forstås som sannhet og kunnskap.