I november 1963 innførte British Eagle daglige ruter mellom London Heathrow og Glasgow Renfrew med 103-seters, to-klasse Britannia. Den første London—Glasgow rute med ex-BOAC Britannia 310 — ble etterfulgt av daglige to-klasse Britannia ruter fra Heathrow til Edinburgh og Belfast neste dag. To Britannia fly var innleid fra BOAC for ekstra kapasitet. Dette var første gang et uavhengig selskap fikk lov til å konkurrere med statlige selskaper på de viktigste UK innenlandske hovedruter og bare den fjerde gangen det var direkte konkurranse mellom private og statlig eide selskaper på innenlandske hovedruter noe sted. Det var også første gang et ruteselskap hadde tilbudt en egen første klasse på en innenlandsk engelsk rute. Da British Eagle var begrenset til en enkelt daglig rundtur på hver rute, skilte de seg fra BEA. Mens BEA drev disse rutene med 132-seters Vickers Vanguard i en hel-turist-konfigurasjon med minimal servise, ga British Eagle full catering på alle flyvninger. Dette omfattet førsteklasses vin, så vel som bruk av Wedgewood servise i første klasse. British Eagle skilte seg selv ved å innføre tildelte sitteplasser og "trickle ombordstigning". Det var første gang et britisk innenlands flyselskap, mens flyselskapet hevdet å ha startet den siste i Storbritannia. Selv om British Eagle holdt et standby-fly for å opprettholde integriteten på sine tidsplaner, var flyene timet til åtte timer arbeid per dag for ett fly for å maksimere dets utnyttelse. BEA's frekvenser som ikke var begrenset, svarte på utfordringen på sine tre viktigste innenlandske ruter ved å planlegge ekstra fly som dro og kom på samme tid, eller innen 10 minutter av sin rivals planlagt avreise- og ankomsttid. Dette hadde effekt av «sandwiching» av British Eagle's fly. BEA's svar omfattet også innføring av sen innlasting og påfølgende innføring av full catering om bord samt en egen første klasse.