Filmene hadde også en identitetsskapende funksjon. De ble skapt i en periode som var preget av framtidsdrømmer og gjenreisingstrang. Fellesskapstanken var sterk, og filmene skulle bidra til å styrke innbyggerens lojalitet og følelse for hjembyen sin, på mange måter av samme grunner som man i dag skriver bygdebøker, men her altså på film. I noen av filmene er oppdragelse og formaninger tydelig tilstede. Det finnes også filmer som instruerer hvordan man beveger seg i trafikken, hvordan man krysser en gate og behovet for å samhandle som et kollektiv for å unngå kaos. Andre filmer er nesten rene turistfilmer. Reisetrafikkforeningen for Oslo og omegn, som i flere år hadde arbeidet med å lage en "vinterfilm" og en "sommerfilm", tok kontakt med Kinematografene for å få til et samarbeid. Dette resulterte i de to første filmene (1947) og (1948). Siden skulle det komme flere slike «skrytefilmer», og noen også med et (forsøksvis) humoristisk og ironisk skråblikk på Oslos fortreffelighet. Se for eksempel Oslo - et filmkvad fra 1963, regi Ivo Caprino.