For å bøte på denne uretten, ble det vedtatt at hvert tredje år skulle tienden av årets avling tilfalle «levittene, de fremmede, enker og farløse». Om dette faktisk ble ført ut i livet, er ukjent, i så fall trolig fra Josjias reform i 622 f.Kr til Jerusalems fall i 587 f.Kr. Men levittene ga seg ikke så lett. Gradvis tilkjempet de seg status som et lavere presteskap. Etter fangenskapet i Babylon betyr ikke «levitt» lenger «prest», men «tempeltjener» slik ordet brukes i jødedommen og det nye testamente. Altertjenesten stod «Sadoks sønner» for, dvs. Jerusalems prester, som angivelig forble trofaste mot Jahve da levittene ga seg av med avgudsdyrkelse.