Unionspartiet ba om utsettelse til neste dag, og 20. april kom det igjen til heftig debatt om folkesuvereniteten. Etter unionspartiets Peder Anker, ble nå selvstendighetspartiets Diderich Hegermann nå president. Unionspartiets fremste representanter hevdet at man måtte ta utenrikspolitikken i betraktning før man besluttet hvilken rolle Norge skulle ha. Selvstendighetspartiets Jonas Rein sto frem og mente at dette jo alt var vedtatt – folket hadde gjennom forsamlingen alt besluttet selvstendighet. Men grunndebatten handlet om hvilken rolle forsamlingen skulle ha, og avstemningen endte uavgjort med 55 mot 55 stemmer. To var fraværende. Presidenten avgjorde med dobbeltstemme til Falsens fordel, og med knappest mulig margin unngikk dermed Falsen og Christian Frederik en situasjon hvor stortinget kunne ha opparbeidet egen utenrikspolitisk kompetanse og motvekt mot regentens utenrikspolitiske hovedlinje. Utviklingen samme sommer skulle kaste Stortinget ut i nettopp en slik rolle og bringe landet inn i union med Sverige, og realisere en selvstendighetsgrad som i det alt vesentlige var i tråd med Wedel-Jarlsbergs program.