Fra unionsloven 1. januar 1801 til 6. desember 1922 var øya Irland en del av Det forente kongeriket Storbritannia og Irland. Daniel O'Donnell var leder for den nasjonale bevegelsen på tidlig 1800-tall. I 1829 fikk irene tilbake en del borgerretter blant annet ble de valgbare til parlamentet. Under den store hungersnøden fra 1845 til 1849, falt øyas befolkning på over 8 millioner med 30 %. En million irere døde av sult og sykdom og ytterligere 1,5 millioner emigrerte, hovedsakelig til USA. Dette preget mønsteret for utvandringen for det kommende århundret, noe som resulterte i konstant befolkningsnedgang fram til 1960-årene.