De kulturhistoriske arkeologene benyttet seg av induktiv tenkning. Denne tankegangen fungerer best når den er understøttet av historiske fakta. Mye av den tidlige arkeologien var fokusert på den klassiske verden og støttet seg derfor på informasjon fra historikere som allerede kunne forklare hendelser og motiv som ikke kunne leses i det arkeologiske materialet. Behovet for å forklare forhistoriske samfunn kunne til å begynne med dekkes ved å benytte seg av paradigmene som allerede eksisterte for senere perioder. Ettersom mer arkeologisk materiale ble tilgjengelig ble det imidlertid klart at den kulturhistoriske modellen allikevel ikke kunne forklare alt. Produksjonsmetoder og økonomisk strategi kan enkelt forklares gjennom kultur og kulturhistoriske teorier. I tilfellene der hendelsene og aktivitetene blir mer kompliserte, og der det ikke finnes konkrete eksempler, blir det imidlertid vanskelig å bruke disse teoriene. For eksempel er det vanskelig å forklare forhistorisk religiøs tankegang ved kun å studere den materielle kulturen. Den materielle kulturen kan katalogiseres, men for å kunne forstå menneskene som skapte den, må man benytte seg av andre vitenskaper, som for eksempel antropologi. Dette var tanken bak den prosessuelle arkeologien som oppsto på 1960-tallet.