Det mest framtredende skillet innen kritisk teori, slik Adorno og Horkheimer utdyper det i (1947), angår en viss ambivalens knyttet til det sosiale herredømmets opprinnelse og grunnlag. En ambivalens som markerer en klar dreining innen etterkrigstidens kritiske teori, og en sterk pessimisme (se også nihilisme) med hensyn på den reelle muligheten for menneskelig frigjøring. En ambivalens som så klart må ses på bakgrunn av den historiske konteksten verket springer ut av og reagere på, i særdeleshet den tyske nasjonal-sosialismen og den amerikanske forbrukerismen og masse-kulturen - fenomener som for Adorno og Horkheimer heller enn å utgjøre motsetninger til hverandre må forstås som et spekter av tvang, og som ikke lar seg beskrive i rammer av tradisjonell marxistisk sosiologi:Likevel, og tilsynelatende motsatt av Marx' antakelse i sitt forord til «Bidrag til kritikken av den politiske økonomi» (1859), bidro ikke dette til «en epoke med sosiale revolusjoner», men til fascisme og totalitarisme. Dermed sto kritisk teori ifølge Jürgen Habermas uten «noe å støtte seg på; og når produktivkreftene slås sammen i ondartet symbiose med de eierforholdene de var ment å knuse, finnes ikke lenger noen dynamikk som kritikk kunne basere sitt håp på». For Adorno og Horkheimer innebar dette å måtte gjøre rede for at herredømmet åpenbart vedvarer, til tross for at selve motsigelsen som ifølge tradisjonell kritisk teori skulle være dets fundament later til å ha forsvunnet.