Det første kravet gikk på at erkebiskopen oppga enhver rett, hvis han hadde noen, på kongevalg, underkastelse og på kroneofring. Men om det likevel ikke fantes noen kandidat til tronen, skulle erkebiskopen og biskopene få de første og viktigste stemmene blant rikets andre velgere. De måtte da sverge på at de skulle finne den best skikkede tronkandidaten. Kongen ga avkall på å dømme i alle saker som angikk kirken. Kirkelige dommere skulle dømme fritt i slike saker. Dette gjelder følgende saker: klerkemål, ekteskap, fødsel, patronatsrett, tiende, hellige løfter, testamenter, vern for pilegrimer som skulle besøke St. Olav eller andre norske katedraler, saker om kirkens eiendommer, helligbrøde, mened, åger, simoni, kjetteri, frilleliv, ekteskapsbrudd, blodskam og alt annet som måtte høre til under det kirkelig forum. Kongen fikk imidlertid medhold i at i enkelte saker hvor det fremdeles var sedvane eller landets lov, skulle det betales i pengebøter til ham. Erkebiskopen og bispene fikk tillatelse til å tilsette folk i kapeller grunnlagt av kongen. Det var ikke nødvendig å presentere eller få kongens samtykke til slike utnevnelser. Kongen skulle ikke ha noen innflytelse i abbed- og bispevalg. Før valget skulle kandidaten likevel presenteres for kongen. Biskoper, abbeder og andre geistlige skulle være fritatt fra leidangsferder eller betale leidang. Biskopen kunne likevel vurdere den enkelte situasjon og gi dispensasjon for geistlige til å yte disse pliktene. Det skulle ikke være tillatt for kongen å endre landets lover og pengebøter slik at det ble til tap for kirken. Erkebiskopen fikk tillatelse til å kjøpe falker. Kongen skulle betale tiende av sitt jordegods, etter kanoniske regler. Erkebiskopen fikk rett til inntektene fra 30 lester mel som ble fraktet til Island. Erkebiskopen fikk rett til toll av ett skip fra Island årlig. Alle pilegrimer skulle ha beskyttelse. De som skadet dem, skulle dømmes for en kirkelig domstol. Erkebiskopen fikk hundre (hundre eller smalhundre?) eller smalk av sine menn fritatt fra leidangsferd, krigstog, mønstringer, skipdrått og fra leidang. Hver av biskopene i fastlandsnorge skulle ha leidangsfritak for 40 av sine menn. Hver sogneprest skulle være fritatt for leidangsskatt. Prestene fikk også leidangsfritak for to av sine menn, og en ifra husholdet skulle, etter prestens utpekning være fri for kongelige krigstog. Dersom noen av erkebiskopens hundre menn skadet hverandre i hans gård eller i hans skip, skulle erkebiskopen dømme. Dersom de skadet hverandre et annet sted kunne de selv velge mellom kongelig eller kirkelig domstol; boten skulle deles mellom kongen og erkebiskopen. Erkebiskopen, biskopene og klerker fikk unntak fra handelsforbud. Erkebiskopen fikk rett til å slå mynt.