Lothar klarte i 824 å komme til en avtale med paven, , som regulerte Kirkestatens forvaltning. Pavevalget skulle ifølge denne forrettes av presteskapet og adelen, men før sin konsekrasjon skulle den nyvalgte paven i nærvær av et keiserlig sendebud sverge keiseren troskap; dette var analogt med at paven tidligere hadde vendt seg til det bysantinske rikes keiser for godkjennelse. Videre ble det fastslått at alle folkeslag skulle dømmes i sivilsaker etter deres egen forfatning (romersk rett, salisk lov, langobardisk lov), samt at de som stod under pavens eller keiserens beskyttelse var ukrenkelige. Rettferdighet skulle utdømmes av to kommisjoner (), en pavelig og en keiserlig. Skjønt gav keiseren vidtgående maktfullmakter, fastslo den også at alle lød under paven.