Etter fredens ankomst fortsatte den nordamerikanske tømmereksporten til de britiske øyene, men den britiske Royal Navy mente tømmeret var ikke egnet for skipsbygging ettersom den lange fartstiden innbar danning av skadelig brun muld som kunne svekke tømmerstyrken. Det hadde vært en sterk tollbeskyttelse av nordamerikansk tømmer, og da den begynte å falle bort, ble baltisk og norsk tømmer på nytt importert til Storbritannia i 1824. Dette førte til en meget hektisk overgangstid da man ville eksportere så mye nordamerikansk tømmer som mulig så raskt og så billig som mulig, og ideen om å bruke engangsskip som skulle kunne krysse Atlanterhavet bare en gang og brytes opp ved endemålet, kom på bordet. Det måtte være så stort som mulig med stor drektighet for størst mulig last av tømmer i en enkelt overgang.