Det foregikk altså en omgruppering i sentrum og på venstresida (samt til høyre, der Lega Nord brøyt med sine allierte). Valget i 1994 bekrefta at PDS var den sentrale krafta til venstre for sentrum. Partiet var imidlertid likevel ikke tilstrekkelig stort til å utgjøre et alternativ til høyresida. Partiet måtte derfor søke allierte inn mot sentrum. Hvor langt inn mot sentrum, og hvor langt ut til venstre, skulle en slik allianse gå? Et problem som dukka opp var de andre partienes frykt for å bli dominert av PDS. Det var et utbredt ønske fra sentrum om at PDS burde oppløse seg sjøl og inngå i et nytt og større parti, uten røtter i det gamle kommunistpartiet. PDS hadde avvist å vurdere alternative organisatoriske eksperimenter som Alleanza Democratica (AD) og hadde dermed sikra at sistnevnte ble en fiasko. PDS hadde insistert på å inkludere RC, noe som blei oppfatta som en viktig årsak til venstrealliansens nederlag i 1994.