Tittelen har sin opprinnelse i de første klostre i Egypt og Syria, spredte seg deretter gjennom den østlige delen av Middelhavet, og ble snart akseptert i de fleste språk som tittelen på overhodet av et kloster. Ordet er avledet fra arameisk i betydningen far/fader. I ble det skrevet som «abbas». I begynnelsen ble det benyttet som en respektfull tittel for enhver eldre munk, men ble snart begrenset av kanonisk rett, , til kun å gjelde bestemte kirkelige ledere: syvende økumeniske konsil (i Nikea, 787) ga dem rettigheter til å gi munkene i klosteret lavere prestelig ordinasjon. Abbedene stod i lydighetsforhold til stiftets biskop, men med klostrenes voksende rikdom økte også abbedenes makt. Mange unndro seg biskopenes myndighet og gjorde selv krav på biskoppelige rettigheter. Abbeder med biskoppelig verdighet ble kalt og sto direkte under paven. Deres klostre ble kalt umiddelbare eller og utgjorde egne territorialabbedier. I Tyskland og Sveits fantes til og med fyrsteabbedier, eksempelvis Fulda, St. Gallen, og andre.