At skribenten av et skuespill langt mer dristig enn George Etheredges – og langt mer glitrende også – skulle straks bli samtaleemne ved hoffet. Like uunngåelig var det at forfatteren av sangen mot slutten av første akt, i lovprisningen av skjøger og deres avkom, ville tiltrekke oppmerksomheten til kongens elskerinne, Barbara Villiers, 1. hertuginne av Cleveland. Muligens var det Wycherleys hensikt at denne berømte sangen skulle være en forherligelse av hennes nåde og hennes profesjon, for han synes å ha blitt mer begeistret enn overrasket da han ble adressert fra hennes vogn som «kjeltring» og «skurk», og som sønnen av en type kvinne som var nevnt i sangen. Hans svar var «Madam, du har blitt gledet med å skjenke meg en tittel som kun tilhører den heldig.» Da han så at hun mottok komplimenten i den ånd som det var ment, mistet han ingen tid med å oppbevarte henne og fikk fra da hennes gunst som han med stolthet ga hentydninger om i dedikasjonen av stykket til henne. Voltaires fortelling (i hans ) at hennes nåde pleide å gå til Wycherleys rom forkledd som en landsens tøyte i stråhatt og med en kurv i hånden, kan være oppdiktet for en forkledning var overflødig i hennes tilfelle, men det viser hvor generell meningen var at under slik støtte at Wycherley gjorde sin lykke som poet og dramatiker. Kong Karl, som var bestemt på å fostre opp sin sønn hertugen av Richmond som en prins, søkte en lærer som var like kvalifisert som Wycherley for å gi «utdannelse en prins verdig», og det synes klart at om det ikke hadde vært for Wycherleys ekteskap ville denne stillingen ha vært gitt ham som belønning for å ha skrevet .