Samme dag inntraff slaget ved Helgoland, men den danske seieren i dette fikk ingen innvirkning på fredsprosessen, da forhandlingene var preget av det taktiske spillet fra både Preussens og Danmarks side. Bismarck hadde av hensyn til Østerrikes prinsipielle støtte til hertugdømmenes udelelighet foreslått en personalunion mellom kongedømmet og hertugdømmene i tillit til at dette ville splitte den danske delegasjonen. Allerede 12. mai tok Bismarcks sjefforhandler initiativet da han erklærte at London-traktaten ikke burde være grunnlaget for forhandlingene. Bismarcks taktikk var vellykket på den måten at personalunion ville gi den danske kongen anledning til å holde fast på helstaten under sin kontroll, men forslaget var helt uakseptabelt for de som ville ha Eider som sørgrense. I et statsråd 23. mai holdt kongen fram at det ikke var noen fordeler i å gjenoppta krigen, at en personalunion nok var en «ydmykende løsning», men «monarkiets integritet ville (likevel) bli bevart». Monrad erklærte at selv om betingelsene forekom ugunstige, måtte han tilråde at de søkte en løsning på «den foreliggende fredsbasis», og beslutningen ble deretter utsatt av kongen.