Med autoriteten til en pavelige bulle fra pave Hadrian IV (født Nicholas Breakspear(e), den eneste engelskmannen som har vært pave) gjorde Henrik landgang i oktober 1171 med en stor flåte med 500 riddere og 4000 soldater ved Waterford for å ta kontroll over både normannerne og irene, og ble den første kongen av England som satte sine føtter på irsk jord. Henrik tildelte irske territorier til sin yngre sønn Johan med tittelen , «Herre over Irland». Ettersom Johan overraskende etterfulgte sin bror som konge, kom dermed Irland direkte under kronen. Irland var nominelt et «», hvor den engelske konge også hadde tittelen fram til 1541. Henrik erklærte at de norrøn-irske byene var krongods og opprettet kirkemøtet i Cashel for å reformere den irske kirke. Hensikten var blant annet å få den irske kirken til å anerkjenne Henriks kongelige autoritet. Det irske kirkehierarkiet underkastet seg Henrik, og trodde at hans inngripen ville bringe større politisk stabilitet, men det var etter hvert åpenbart at Henrik «benyttet kirken som et virkemiddel i erobringen.» Flere irske ledere underkastet seg, kanskje i håp om at Henrik ville tøyle det normanniske ekspansjonen, men isteden ga kongen det ennå ikke erobrede irske kongeriket Mide til normanneren Hugh de Lacy, og da Henrik reiste fra Irland fortsatte krigen mellom irene og normannerne. Da Johan senere ble konge av England, kom «Lordship/Herredømmet av Irland» direkte under den engelske kronen.