Prinsipplæren skal forklare ideenes eksistens, på samme måte som idélæren forklarer sanseverdens eksistens. Derved er to grunnleggende prinsipper vedtatt: Det ene som uttrykker enhetsprinsippet og det bestemte, og den «ubegrensede» eller «ubestemte» annethet (). Den ubestemte annethet skal Platon ha beskrevet som «det store og det lille» (). Den viser seg i prinsipplæren som prinsippene om formindring og formering, det tvetydige, og det ubestemte og mangfoldige. Med dette menes ikke det ubegrensede som en romslig eller kvalitetsmessig uendelighet, men mangelen på en definisjon og dermed utforming. Idéverden blir tilbakeført på samvirkningen mellom disse grunnprinsippene som er det endelige utgangspunkt. Den formgivende enheten er den skapende instans, mens den formløse «ubestemte» annethet tjener enhetens virksomhet som dens substrat, eller næringsgrunnlag. Uten næringsgrunnlaget kunne ikke enheten skape noe. Alt værende beror på det faktum at det ene innvirker på det ubestemte andre, i at den setter grenser i det formløse, gir det form og funksjon og dermed som individuasjonsprinsipp bringer de enkelte entiteter inn i eksistensen. Det ligger en blanding av begge grunnprinsippene i alle værender. Avhengig av om det ene hersker over det andre grunnprinsippet eksisterer det henholdsvis orden eller uorden i det værende.