Som akkompagnatør, var Horace Silver til å begynne med inspirert av bopstilen. På 1950-tallet hadde han likevel perfektert en ny stil akkompagnement. Denne tilnærmingen brukte figurer som hørtes ut som forhåndsskrevne oppbygninger for solistene hans. Dette var i kontrast med tilnærmingen med spontan akkordlegging på måter som fulgte de skiftende retningene som soloimprovisasjonene tok. På denne måten ble solistene i Silver sine band støttet av bakgrunner som lignet på slike man finner i storband, der skrevne arrangementer gir de samme akkompagnementsfigurene hver gang solisten improviserer på et stykke. Effektene var todelt. Det var mer kontinuitet i Silver sin musikk enn i musikken som ble laget av den forholdsvis uformelle strukturen til de fleste moderne gruppene. Men disse figurene var også en begrensning som begrenset omfanget av stemningene som en improviserende solist kunne lage. For å sammenligne med tradisjonell bopakkompagnering, ga Silver sine akkompagnementsfigurer lytterne noe å holde seg fast i, og dette kan være grunnen til at populariteten hans var stor.