Fortørket gras blir tørket ute på jordet til en viss tørrstoffprosent og er sterkt væravhengig. På bladene på graset finnes det små spalteåpninger (stomata) på undersiden. Disse regulerer fordamping av væske. Fortørkingen deles ofte opp i to faser. Den første intensive hvor vanntapet er stort, og den andre der et vokslignende lag (kutikula) beskytter spalteåpningene mot fordamping, slik at bladene holder på vannet. Ved bruk av en såkalt stengelbehandler på slåmaskinen (fingre som knekker graset slik at vokslaget brytes) kan man forhindre at denne fasen blir langvarig, noe som er veldig avgjørende for god surfôrkvalitet. Det er vikig med rask nedgang i pH, og dette får man når nedgangen i tørrstoff er betraktelig. Når bladene tørker ute på jordet, sprekker celleveggene og graset blir veldig sårbart for utvasking, og det mekaniske tapet av lettløselige fragmenter ved håndtering er massivt. Det at graset blir liggende ute på jordet kan medføre ekstra arbeid i forhold til vending o.l. Når graset plukkes opp fra bakken og kjøres inn må det kuttes godt. Hvis det ikke blir kuttet riktig kan dårlig pakking i siloen føre til stort porevolum og aerob ustabilitet i siloen som fører til treg nedgang i pH og fare for varmgang ved åpning. Hvis det blir kuttet i riktig lengde (2–5 cm) vil dette problemet opphøre. Fortørking gjør at man oppnår raskt aerob stabilitet i surfôrmassen og rask nedgang i pH. Dette gjør at miljøet inne i siloen er lite attraktivt for enterobakterier og klostridier. Så på mange måter gir fortørking bedre forutsetning for god fermentering i siloen.