Lokalbåtrutene begynte å spre seg ut fra befolkningskonsentrasjoner, først Bergen, deretter større og mindre tettsteder langs kysten. I året 1918 var lokalbåtrutene etablert nærmest overalt der det fantes et økonomisk og samfunnsmessig grunnlag for samferdsel, men de lokale og begrensede ferjeovergangene var lite prioritert i sammenligning. Dette skyldes tilstanden på vegene som oftest var utilstrekkelig og av regional eller lokal betydning i et fjellrikt land med opprevne kystlandskap, det var alltid raskere og lettere å ferde til sjøs. Ferjedriften var fram til 1912 underordnet sundmannsvesenet med privat drift, men dette var blitt ineffektiv i møte med større forlangelser samtidig som myndighetene begynte med å bygge ut vegnettverket. Veiloven av 1912 avsluttet ferjedriften i privat regi, ettersom offentlige instanser overtok administrasjonsansvaret. Fylkesveistyret fikk ansvaret for ferjedriften, som ved dette øyeblikket var med roferger og seilferger.