Myhren, og deretter Herbjørnsrud, har videre gjort oppmerksom på at Allah betyr Gud på arabisk, og at jøder og kristne med arabisk språk, også kaller Gud for Allah. Det handler altså om den samme Gud. Allah henger språklig sammen med , som er navnet på skaperguden i 1. Mosebok, i våre Bibeloversettelser gjengitt med . Myhren mener at man kan studere Wergelands syn på kristendommen i hans diktning og prekener, og framfor alt, i hans livs- og verdensforklaring, som finnes i de to utforminger av hans kosmologiske dikt, (1830) og (1845). Hun understreker videre at i begge utforminger av verdensdiktet er Jesus Messias den sentrale skikkelsen. Til det kan det føyes at begge versjoner av verket er inndelt i tre hoveddeler. I versjonen fra 1830 heter disse "Skabelsen" (s. 9-74), "Mennesket" (s. 75-317) og "Messias" (s. 318-592). I dødsleieversjonen heter de "Skabelsen" (s. 7-65), "Forvildelsen" (s. 66-299) og "Frelsen" (s.300-560). Jf. "Samlede Skrifter" 1918-40, b.II,2 og b.II.6. I begge versjoner bygger de to første delene opp til frelserskikkelsen, Jesus Messias, slik han framstår i del 3, en skikkelse som i hovedsak bygger på de fire kanoniske evangeliene i , og som det er fruktbart å drøfte i forhold til kirkens Kristusbilde og kristen dogmatikk. I dødsleieversjonen av diktet omtales Jesus også i en nydiktet monolog som "Platos Mester", "Sandheden Selv", "Synderens frelsende Ven" og "Slægtens Ypperste". Monologen slutter slik: "I Platos Høide af Mennesket naaet / er Slægtens Ypperste, Frelseren spaaet." SS II,6 s. 282.