Etter en rekke studiereiser til andre land, begynte han å studere de døve og deres forhold i Norge i 1884. Dette ble grunnlaget for hans doktoravhandling , som kom i to bind i 1892 og 1896. Verket ble oversatt til både fransk og italiensk. Han var den første som tok doktorgraden på et område innen dette emnet. I en rekke artikler i «Tidsskrift for praktisk Medicin», som han var redaktør for i 1888-89, pekte han på behovet for en bedre undervisning i øresykdommer, men da han ikke fikk gehør for sine krav, tok han sammen med noen kolleger i 1886 initiativ til å stifte Den norske legeforening. Han var foreningens sekretær fra starten til 1889 og dens president 1912-1913.