Men da Danmarks mangeårige hovedallierte i Østersjøen gikk inn på fransk side i krigen mot Storbritannia, anså den danske regjering i praksis en fortsatt allianse med Russland som den eneste realistiske garanti for å beholde Norge og helstaten. Dansk utenrikspolitikk ble ytterligere låst i desember 1801 da britene først lokket danskene med avtaler våren 1801, og deretter i desember truet med krig dersom Danmark-Norge ikke gikk ut av nøytralitetsforbundet med Russland. I 1805 valgte Sveriges kong Gustav IV Adolf å gå med i den tredje koalisjon mot Frankrike – på britenes side. Britene fikk nå en militært sterk alliert i Østersjøen og drev danskene enda mer ettertrykkelig inn i alliansen med Russland. Svenskenes retningsvalg førte riktignok til tap av Finland og konstitusjonelt statskupp, men også til krig med Danmark-Norge og tilsvarende mulighet for å kompensere tapet. For å lokke nordmennene til union, foreslo den svenske adel å innsette den populære norske øverstkommende i kampene mot Sverige, prins Christian August, som tronarving nettopp i Sverige, med tilbud om en union mellom de to nabolandene.