Mozarts symfonier var i begynnelsen mest relevante for sin instrumentering. Fra 1770-årene utviklet de seg til å bli mer italiensk «bel canto», og siden stadig mer rendyrket klassisistiske etter gjensidig inspirasjon mellom ham og Haydn. Mozart lot seg inspirere både av Paris, Mannheim og Wien, slik at han hadde en italiensk-fransk-tysk-østerriksk blanding. I likhet med Haydns utvikling i strykerkvartettene (se under), hadde Mozarts symfonier også fra tidlig i 1770-årene mer frittstående cello- og bratsjstemmer, og stadig mer kromatiske melodier. Mozart eksperimenterte også med molltonearter, synkopering og dynamisk variasjon.