Begrepet ble første gang benyttet av den franske musikkteoretikeren Philippe de Vitry i avhandlingen (ca. 1320) hvor han beskrev grunnlaget for den nye stilen. En annen viktig framstilling er av musikkteoretikeren Johannes de Muris, som ble forfattet kort tid før, og som forklarte den nye, forbedrede mensuralnotasjonen som utvidet mulighetene for notasjon av rytme (mensur = tidsverdi). På dette grunnlaget ble det – sammenlignet med ars antiqua-verkene – skapt harmonisk og rytmisk svært komplekse og differensierte verk, som gjennomgående var emosjonelt motivert og samtidig sterkt ekspressive.