En fonograf er en maskin for opptak og avspilling av lyd som ble oppfunnet av Thomas Edison i 1877. Teknologien slo ikke skikkelig igjennom før rundt 1910, og da formelig eksploderte det. Statlig forskning viste i 1914 at det foregikk en høyere produksjon av fonografer enn av piano, mens i 1925 viste en undersøkelse utført i 36 byer i Midtvesten-området i USA, at det var flere familier som eide en fonograf enn familier som eide et piano. Å høre musikk på andre måter enn å gå på konsert var revolusjonerende og alle ville etter hvert ta del i denne nyvinningen. Det var ikke bare publikum som ville benytte det nye mediet. Mange komponister (men langt fra alle) så dette som en mulighet til å spre musikken sin til publikum på en mer effektiv måte. I 1925 skrev Igor Stravinskij sin spesielt med tanke på fonograf-innspilling. Problemet på den tiden var at platene sjelden hadde større kapasitet enn ca. tre minutter per side, og Stravinskij tok derfor høyde for det da han komponerte serenaden. Stravinskij var langt fra den eneste som tilpasset stykkene sine kravene for innspilling. Den forandringen som fremkom i Stravinskijs komposisjoner da han skrev dem spesielt for innspilling, er et eksempel på en fonografisk effekt; tidsbegrensningen på platen ”tvang” Stravinskij til å gjøre verket kortere for å få plass til alt på en side. Da kapasiteten til platene etter hvert ble økt, økte ikke lengden på låtene som ble innspilt i takt med denne utviklingen, og dagens tre minutters poplåter kan sees på som en overlevning fra denne tiden, og er derfor en fonografisk effekt i seg selv.