Den tidligste omtalen av marserne i Italia forteller at de inngikk i en allianse med vestinerne, pelignerne og marrucinerne. De sluttet seg til samnitterne i deres krig mot romerne i 308 f.Kr., og da de ble slått, ble romerne alliert i 304 f.Kr.. Et kortvarig opprør to år senere førte til at de mistet noen av sine landområder, men de fikk lov til å gjeninntre i alliansen med romerne, og de forble lojale inntil forbundsfellekrigen. Deres soldater ble alltid betraktet som de beste blant de italienske stammene. I forbundsfellekrigen, som på grunn av marsernes fremtredende rolle også kalles , kjempet de modig mot den romerske overmakten. De ble ledet av Quintus Poppaedius Silo, og skjønt de ble slått flere ganger, endte krigen med at de fikk de ønskede rettighetene som romerske borgere. Marserne var et hardført fjellfolk, berømt for sitt mot. Det finnes en talemåte om at romerne aldri triumferte over dem, og heller ikke triumferte uten dem. De var også kjent for sine prester og trollmenn, som ofte gjorde bruk av slangetemming og anvendte særpregede remedier.