Som tjenestegutt krøp Hansen opp i en stor gammel bøk for å plukke ned de først utsprungne bøkegreinene til sin matmor. Men da han grep rundt en visse grein, knakk den, og gutten falt på hodet ned og traff mosen mellom trerøttene. Etter å ha sunnet seg litt, krøp han opp igjen og fikk tak i noen greiner. Men hodepinen ble han ikke kvitt, og begynte å ta Albyl-E mot den. Hodeverken forverret seg da han senere i livet satt og skrev til langt på natt, og han la seg til et stort forbrk av Albyl. Den gang var det ikke kjent at nyrene tok skade av det. Enda verre gikk det da Hansen som deltaker på en nordisk litteraturkongress i Stockholm brukte medbrakt flekkfjerner på en flekk han hadde fått på buksene sine. Han fant det uforsvarlig å tømme den giftige væsken ut i vasken, og helte den i stedet i vannglasset sitt på nattbordet. Da han om natten våknet og var svært tørst, tømte han glasset. Han dro på legevakten, der han forpint satt og ventet i kø, da Palle Lauring kom løpende og ropte: «» Først da ble Hansen pumpet, men nyrene var blitt enda mer medtatt, og førte til hans tidlige død.