Den første tid hvor Simonides fra Keos (ca. 556 – 469 f.Kr.), forfatteren av de fleste av de gravinskripsjoner av de som er innenfor de persiske kriger, er representativ for stilen. Bortimot alle tekstene fra denne tiden er faktiske inskripsjoner eller henvendelser til faktiske personer, enten de er levende eller døde. Den andre tid fikk epigrammet fikk en stor utvikling da diktformen ble utvidet til omfatte anekdoter, satire, og amorøs lengsel; da graviskrifter og votivinskripsjoner ble skrevet til fiktive personer og ting. Omformingen har en representant i Leonidas fra Tarantas (200-tallet f.Kr.), en samtidig med hærføreren Pyrrhos, og avsluttes med Antipatros fra Sidon, rundt 140 f.Kr. eller senere. Kallimakhos fra Kyrene, en av poetene i Alexandria, påvirket formen med sin enkelhet. Den tredje tid var preget av Meleagros fra Gadara som var fra Syria. Hans tekster var vanligvis erotiske med søkte opplegg. Hans frekke lystigheter og tøylesløshet ble etterlignet og overdrevet av hans sen samtidige Filodemos fra Gadara, og hans fantasier opptrer på nytt hos Filodemos' samtidige, men ellers ukjente Zonas hos Krinagoras, som skrev under tiden til Augustus, og av Marcus Argentarius, forfatter av rundt tretti epigrammer av ukjent dato. Ve en senere tid under det romerske keiserriket utviklet en annen sjangre, den satiriske. Lucillius, som var virksom under keiser Nero, og Lukianos som viste et talent for det skarpsindige og bitende epigram. Den samme stilen er ble oppnådd hos Palladas, en grammatiker i Alexandria på 300-tallet, de siste av de antikke epigramdiktere, Hans litterære posisjon er den harmfulle, men fortvilete motstanderen av kristendommen. Den fjerde perioden, eller bysantinske stil av epigrammer, ble kultivert ved hoffet til Justinian. Uttrykksmåten og formen til Agathias og hans likesinnede er den utsmykkete.