Samme år, 1917, begynte han på sine fire år som lektor i norsk språk og litteratur ved Sorbonne-universitetet i Paris, og han hadde planlagt oppholdet slik at han skulle få mulighet til å studere etter eget valg en del av tiden. Det første han ville studere var sammenhengen mellom fransk og norsk litteratur i middelalderen. Han begynte å lese Joseph Bédiers store verk om , et verk som fjetret ham og fikk ham overbevist om at dersom han ville forstå virkningen av fransk middelalderlitteratur og påvirkningene fra den, så måtte han også ha noe kjennskap til den periodens filosofi og teologi. Han tok så kontakt med universitetets professor i disse fagene, François Picavet, studerte flere av hans bøker, fulgte forelesningene hans og hadde flere samtaler med ham. Picavet hadde den prisverdige vanen å lage sammendrag når han hadde arbeidet med et tema, der han oppsummerte utviklingen fram til vår tid. Slik ble Raknes oppmerksom på hvor viktig religionspsykologien er for både religions- og psykologistudiet. Det var etter dette at han begynte å lese William James’ bok , den boka som av alle skulle gjøre sterkest inntrykk på ham, og som han senere skulle oversette til nynorsk med tittelen (utgitt i 1920). Dette var første gang han opplevde religion behandlet som et naturlig fenomen, og som ihvertfall forsøkte å gjøre seg fri fra det religionene mener om seg selv, og han brukte mange uker på å komme gjennom boka, og han gikk rundt fullstendig oppslukt av nye tanker og følelser. I tilbakeblikk skriver han at de fleste vennene hans så på ham som om han var blitt tullete selv om et par kunstnere så ut til å misunne ham. På sin siste fødselsdag, kort tid før han døde, beskrev Raknes William James som den personen som hadde betydd mest i hans liv (Dannevig). Åpenbaringen denne boka ga Ola Raknes var det han hadde ventet på som skulle vise ham et arbeidsområde som han kunne gi seg selv helt og fullt til, et som ihvertfall var viktig for ham selv, og kanskje også for mange andre.