Festningsanlegget hadde et sofistikert og godt gjennomtenkt militærteknologisk design med form som en oktogon og 3 meter tykke steinvegger omgitt av en jordvoll og vollgrav. Det hadde fem tårn og to porter. På øst-, nord- og vestsiden fantes flere rekker med embrasurer (skyteskår i brystvern) som var tilpasset ulike artillerityper. Selv om festningen ble regnet for å være vanskelig å innta når den ble forsvart på riktig måte, lå den i et veldig avsidesliggende område i forhold til Tyrkia, noe som gjorde det spesielt vanskelig å forsvare den. Garnisonen på festningen var ofte underbemannet, og den russiske hæren klarte å innta og forsvare festningsanlegget både i 1737 og 1771. Festningen ble forlatt etter at Krim-halvøya ble en del av Russland, men senere restaurert og benyttet av russerne for å forsvare kysten av Krim under Krimkrigen (1853-1856). Etter krigen ble Arabatfestningen igjen forlatt og lokalbefolkningen begynte i stedet å bruke festningens vegger som en kilde til stein. Området i og rundt festningen var i 1920 åsted for harde kamper mellom Den røde armé og Den hvite armé og igjen under andre verdenskrig i perioden 1941-44, denne gang mellom Den røde armé og tyske Wehrmacht Heer.