Verneverdiene på Svalbard omfatter både naturlige og kulturelle verdier, knyttet til de arktiske naturtypene og den menneskelige fangstaktiviteten på stedet gjennom 400 år: er konsentrert til fangst- og gruvevirksomhet på vestre Spitsbergen. Fjordene langs vestkysten er de eneste tidvis isfrie havstrøk rundt Svalbard, og all menneskelig aktivitet har historisk vært konsentrert der. Kulturvernforskriften for Svalbard innebærer at alt menneskelig materiale fra før 1946 per definisjon er fredet og skal ikke flyttes eller røres. Kulturminnene omfatter løse gjenstander, bygninger, fangststasjoner og -hytter, ballongferdstasjoner og andre ekspedisjonsanlegg, eldre forskningsstasjoner samt eldre gruveanlegg. Andre kulturminner er fredet uavhengig av deres alder, dette omfatter graver, pomortufter, skjelettrester og kors. Det er en sikringssone på 100 utenfor kulturminnenes ytterkant, hvor man ikke kan slå leir eller brenne bål. ut til 12 nautiske mil er viktige for sjøfugl, isbjørn, hvalross og sel, og omfatter dessuten verneverdige elvemunninger, -vifter og estuarier. Ved utløpet av de største smelteelvene er havet i nærheten mindre salt og avsetter andre typer slam på bunnen som gir næring for ulike arter. I området er trolig mer enn 3 000 ulike bunndyr. Langs iskanten øst i øygruppen er vernet av sjøfugl og havpattedyr viktigst. Utenfor 12 nautiske mil begynner Fiskevernsonen ved Svalbard, med regulert kvotefiske ut til 200 nautiske mil (den økonomiske sonen). omfatter om lag 30 hekkende arter, men svært få av dem overvintrer. Hele 16 av artene står på Norsk rødliste for arter. På sensommeren er det om lag 20 millioner sjøfugl i Barentshavet. Tidspunkt og sted for sesongtrekk og myting varierer fra art til art, og forvaltningen har derfor et helhetlig perspektiv. Gjennom samarbeid om vern har eksempelvis antall par av hvitkinngås som overvintrer i Skottland økt fra 150 i 1948 til flere titusener i nyere tid. De viktigste områdene for hekking er Bjørnøya, Hopen, Storfjorden og Nordvest-Spitsbergen. Mange hundre kolonier rommer blant annet alkekonge, polarlomvi, krykkje og havhest. Trusler kommer fra fangstredskaper, oljesøl og miljøgifter, samt forstyrrende ferdsel. Fem av reservatene er Ramsarområde. er relativt fåtallige og sårbare på Svalbard. Det er bare 3 arter av landpattedyr – svalbardrein, fjellrev og østmarkmus (sistnevnte i gruvebyen Grumant. Av sjøpattedyr er det 15–20 arter – viktigst er isbjørn, hvalross, ulike arter sel, og hval. Ikke minst finnes det mange steder hvithval. Det er god bestand av rev, mens reinen ble fredet i 1925 etter nesten total utryddelse, men den har tatt seg mye opp med viktige beiteområder i Reindalen og Sassendalen. Jakt på isbjørn har også redusert bestanden mye inntil totalvernet kom. Det antas at det er 3 000 individer av isbjørn med viktige hiplasser på Hopen Kong Karls Land, og 1 000 individer av verdens nordligste bestand av steinkobbe. Det er vesentlig i verneområdene at hvalrossen har sine liggeplasser mens hunnene i stor grad aler opp ungene på Frans Josef Land. på Svalbard omfatter om lag 165 arter av karplanter, hvorav drøyt 50 står på den norske rødlista. Det antas (2010) at 17 arter er kritisk truet, 9 er tuet og 11 er sårbare. Kritiske truede arter på Svalbard omfatter blant andre marinøkkel og småsøte. Plantevern er et svært viktig motiv for områdevernet i nasjonalparkene i fjordene på Spitsbergen, og langs kystene er det tett med populasjoner av rødlistede arter. I Indre Wijdefjorden er det et høyarktisk steppeområde som er særlig interessant fra botanisk synsvinkel. er områder med viktige geologiske former, lag, forekomster eller fossiler av særlig verdi. I disse områdene skal det ikke foretas aktivitet som kan skade geologien. Det er flere slike områder langs Isfjorden, både rundt Longyearbyen, på Deltaneset litt lengre nord, og i området Festningen ytterst i fjorden. Bare sistnevnte område har geotopvern.