Mot dette kan det fremholdes bl.a. at: Branner hadde rast i ukevis før 8. oktober. Vindøkningen, sammen med alt det knusktørre materialet, kan ha gjort at disse brannene blusset opp og fløt sammen til én eller flere ildstormer. Også Chicago hadde jo hatt en rekke branner før 8. oktober. Enhver påstand om «samme minutt» er meningsløs: De nøyaktige klokkeslettene for utbruddet av brannene i 1871 er nemlig ikke kjent. Tidsangivelsene den gang var sjelden mer presise enn til nærmeste halvtime. Og vi vet ikke når Peshtigo-ildstormen ble dannet eller når brannen i Chicago startet. Øyenvitneskildringer tyder på at brannen i Chicago utviklet seg normalt, og omtrent som brannen natten før – dvs. som vi skulle vente i knusktørr trehusbebyggelse på en kveld med sterk og knusktørr vind – inntil den ble for stor til at den kunne stoppes av et utslitt, svekket og forsinket brannkorps. Ildkulene kan ha vært gnister, brennende gjenstander og røykgasser som ble løftet opp og ført langt av gårde med vinden, brennbare gasser som plantene slapp fordi temperaturen steg (pyroloyse) – eller i noen tilfeller metangass som sivet opp fra myrene pga. varmen, for så å eksplodere. Iallfall er tilsvarende fenomener sett og dokumentert også senere, uten noen mistanke om meteorittnedslag. Når hus eller trær plutselig tok fyr uten noen kjent brann i nærheten, finnes flere andre mulige og veldokumenterte årsaker enn meteorittnedslag, og fenomenet er typisk nettopp for ildstormer. 1) Husene kan ha blitt antent av gnister eller brennende materialer, som ble ført langt av gårde. 2) Varmestrålingen fra en ildstorm er så intens at brennbare gjenstander (særlig mørke) og brennbare gasser kan antennes på ganske langt hold (varmestrålingen er tilnærmet proporsjonal med 4. potens av den absolutte temperatur, dvs. at rekkevidden under ellers like forhold blir firedoblet når den absolutte temperaturen i ildens sentrum fordobles). Dette er beskrevet fra bl.a. Chicagos brann og Peshtigo-brannen. Under slike forhold kan hele den delen av huset som vender mot brannfronten ta fyr på én gang, særlig hvis lufttemperaturen på forhånd er nær tennpunktet. Også inventaret kan bli antent pga. heten, særlig hvis vindusrutene springer – og det kan virke som om huset eksploderer. Noen tilsynelatende spontane utbrudd av brann kan antagelig forklares ved at ilden spredte seg via tørre røtter e.l. under bakken, for så å nå overflaten og blusse opp et stykke borte – eller ulmet i dager og uker under bakken. Begge fenomener er beskrevet en rekke ganger i forbindelse med skogbrannene i 1871 (jf. bl.a. Gess & Lutz 2002). De stadige brannene kan forklares med uforsiktighet med ild og langvarig tørke. Vindøkningen og den stadig verre tørken kan forklare hvorfor de blusset opp nettopp 8. oktober. Vindøkningen skyldtes voksende trykkforskjeller fordi et lavtrykk i nordvest presset mot et høytrykk i sørøst, i tillegg til at noen av brannene skapte sine egne vindfelt. Bybrannen i Urbana, som (i mindre målestokk) hadde et lignende forløp som Chicago-brannen, var forårsaket av barns lek med fyrstikker. Under lignende forhold (langvarig tørke, sterk vind, rovhogst, opphopning av hogstavfall og byer og landsbyer bygd i tre og omgitt av skog) ble både Michigan og andre delstater senere herjet av branner som utviklet seg til ildstormer. De største av dem, f.eks. Hinckley-brannen i 1894, oppførte seg svært likt brannene i 1871, med de samme «uforklarlige» effektene, og i flere tilfeller med hundrevis av omkomne – uten noen mistanke om meteorittnedslag.