Det vinker til meg i denne kveld en blomst så skjønn,det er vårbud fra Valdres fjell, fra granen grønn,det er et pust ifra Hugatinden, der sendes over med nordøstvindenfra Valdres skjønn, til meg i lønn. Det hvisker til meg i denne kveld så ømme ord,det er vårbud fra Valdres fjell i høye nord.Skal tro de vet at jeg sukker, greder, det lyder fromt som når barnet beder,sitt Fader vår hos far og mor. Det lyder for meg i denne kveld en sang så mild,det er vårbud fra Valdres fjell, en fugletrill.Og så en lyd i fra seterluren, fra berget rett over Mindeurenå Gud hvor rart, hvor lyst og klart. Å fikk jeg flytte i denne kveld til hjemmets dal,og blott et pust ifra Valdres fjell så frisk og sval.Ja, tenk om blott jeg nu kunne flytte til arvestuga, den simple hyttefor gyldne hall og gullpokal. Men uff jeg ønsker meg hjem ikveld til gamle Vang,jeg glemmer visst han har sagt farvel for siste gang.Jeg glemmer visst han er død, begravet, blant tang og siv ut på ville havet,foruten sang og klokkeklang. Men hvorfor lenges jeg hjem just nu, når klart jeg ser,at han som fylte min hele sjel, han er ei mer.Å nei da ønsker jeg heller døden, og møter oppe i morgenrødenblant englehær min Harald kjær. Hva jeg da ønsker i denne stund, du, Herre vet,det er der ute på havets bunn jeg vil gå ned,der vil jeg finne den plass han sover, og dermed er mine lengsler over,da har jeg fred i evighet.