Som hans samtidige, tenoren Enrico Caruso, ble Ruffo sagt å innføre en ny stil av sang, hvor kraft, deklamatorisk styrke og en rik, chesty tone overgikk den tidligere generasjons fremheving av vokal eleganse, skjønnhet, fleksibilitet og teknisk finesse. Følgelig sammenlignet konservative kommentatorer Ruffo ufortjent med hans elegante italienske forgjenger, Mattia Battistini, som var en mester i vakker sang og i besittelse av en mykere, mer «sølvaktig» klangfarge enn Ruffos. Likevel etter dagens kritikere, som John Steane og Michael Scott, er forskjellen mellom de to store baryton-sangerer ikke så klart som noen har foreslått i det siste, fordi både Battistini og Ruffo viste eksepsjonell vokal stemmebruk og kontroll, pluss at han var i stand til lange glidende bevegelser. Begge var også i besittelse av en mandig stil, og enda hadde den samme lærer i Venceslao Persichini.