Men i Mahlers senere kommentarer til tilblivelsen av verket kommer det fram at denne fire satsers planen fikk en relativt kort levetid. Mahler erstattet raskt de siste tre satsene med én enkelt seksjon, som i det vesentlige består av en dramatisk kantate, basert på avslutningsscenen i Goethes , del II som skildrer hvordan tittelpersonen til slutt oppnår frelse og forløsning ved at flere hellige kvinneskikkelser går i forbønn for han. Mahler hadde lenge hatt ambisjoner om å skrive musikk til slutten av -eposet, og ønsket etter sigende «å gjøre det på en ganske annerledes måte enn de forsiktige og søtladne versjonene som tidigere var blitt laget.» Mahler ga ingen eksempler på hvilke tonesettinger han misbilliget. Men det finnes mange mulige verk han kan ha tenkt på. I (University i Pittsburgh, 1916), gir Coit Roscoe Hoechst mer enn et dusin eksempler på tonesettinger av , med renommerte komponister som Gounod, Spohr og Berlioz på listen. Mahlers 8. symfoni er for øvrig ikke med her.