I stigning og bakker. Dette gjør at saktegående trafikk som trailere og andre større kjøretøy kan benytte det høyre feltet, mens trafikk med høyere hastighet kan passere i venstre felt, altså forbikjøringsfeltet. Frem til 1981 ble ekstra kjørefelt i bakker anlagt som et eget vikefelt til høyre for det ordinære kjørefeltet. Disse vikefeltene ble kalt «krabbefelt», fordi de tunge kjøretøyene kunne «krabbe» seg opp de bratte stigningene uten å sinke for annen trafikk. Trafikken i krabbefeltet hadde imidlertid vikeplikt for øvrig trafikk når den skulle tilbake igjen i det ordinære kjørefeltet. Utover i 1980- og 1990-årene ble krabbefeltene ombygget og omgjort til forbikjøringsfelt, slik at det i stedet ble den hurtiggående trafikken som måtte bytte felt om en skulle kjøre forbi. Når forbikjøringsfeltet opphører, har trafikken i begge felt gjensidig vikeplikt. Som forbikjøringsfelt på flat vei. Slike felt brukes gjerne på strekninger med stor trafikk, der vanlig forbikjøring kan være vanskelig på grunn av møtende trafikk. Et eksempel på slik vei er E18 mellom Ørje og Melleby i østre Viken. Som kontinuerlig forbikjøringsfelt på 13,5 meter brede veier, såkalte 2+1-veier. Slike veier har tre felt, der det midterste feltet er et forbikjøringsfelt som veksler mellom kjøreretningene. På slike veier er ofte også kjøreretningene adskilt med en midtdeler for å øke trafikksikkerheten. Slike veier er vanlige i Sverige, mens lignende veier finnes i Norge – da som regel med lange 1+1-strekninger mellom forbikjøringsfeltene. Ett eksempel på slik vei er E18 mellom Sannidal i Kragerø og Akland ved Risør. I lange bratte utforbakker. Slike nedstigingsfelt gjør det mulig for saktegående trafikk å kjøre rolig nedover på lavt gir, i stedet for å bruke bremsene.