Fram til slutten av 1800-tallet ble armenerne omtalt som «» (lojal nasjon) av osmanene. Dette betydde at de levde i harmoni med andre etniske grupperinger, og ikke var i konflikt med den sentrale regjeringen. Men de kristne armenerne var underlagt den islamske «»-loven. Dette gav dem færre juridiske rettigheter enn deres muslimske medborgere, men også færre plikter. De slapp blant annet å betale velferdsbidraget som muslimer var pålagt. «»-grunnloven fra midten av 1800-tallet gav dem flere rettigheter, i likhet med andre minoriteter i Det osmanske rike. Men sultan Abd-ul-Hamid II suspenderte grunnloven tidlig i sin regjeringstid og styrte nærmest eneveldig. I årene 1894-1896 ble - etniske armenere massakrert i øst i imperiet under den brutale sultanen.Massakrene var rettet mot voksne menn i visse regioner. Etter Ungtyrkernes maktovertakelse ble armenere drept i Adana-provinsen i 1909, som en reaksjon på krav om selvstendighet for området.