Perioden som kalles for det østrogotiske pavedømmet varte mellom 483 og 537. Det vestromerske rike fikk sitt endelige sammenbrudd under pave Simplicius, og etter hans død i 483 blei det for første gang holdt pavevalg uten en vestromersk keiser til stede. Basilius hadde midtveis i regjeringstida til Simplicius fått samla sammen det romerske senatet, de romerske geistlige og de lokale biskopene i det keiserlige mausoleum; Simplicius slo i denne sammenheng fast at et pavevalg ikke ville være gyldig uten Basilius' samtykke. Basilius var leder for det romerske aristokratiet og stattholder på vegne av Odovakar, «konge av Italia». Simplicius blei etterfulgt av Felix III (483–492), Gelasius I (492–496) og Anastasius II (496–498). Pavedømmet var under sterk påvirkning av det østrogotiske kongeriket, og pavene blei muligens utpekt av den østrogotiske kongen selv. Pavene var i stor grad styrt av Teoderik den store og hans etterfølgere Atalarik og Teodahad. Perioden blei avslutta da Justinian I den store gjenerobra Roma under goterkrigen (535–554). Perioden som følger kalles det bysantinske pavedømmet (537–752).