Den norske historiefortellingen, slik den ble formulert fra 1800-tallet og frem til i dag, er et klassisk eksempel på dette mønsteret. En påstått nasjonal urtid, rikssamlingen i år 872, vikingtid, Vestriket og Olav den hellige utgjorde gullalderen. Med svartedauden kom nedgangen, deretter «firehundreårsnatten» med dansk utbytting. Med Eidsvoll, Grunnloven og 1814 våknet nasjonen til live igjen (i folkeversjonen praktisk talt uten referanse til Napoleonskrigenes slutt), og med 1905 var selvstendighetsstrevet fullbragt.