Voeglin studerte særlig politisk vold og totalitære regimer med utopiske ideer. Voegelin mente at kommunisme og nazisme var «politiske religioner». Han var kritisk til det han mente var gnostisk tankegods i politikken. Hans poeng var ikke å utdype gnostisismen slik den var en utfordring for krisrtendommen i oldkirkelige tider, men ta fatt i elementet om skjult eller privilegert innsikt og sammenligne den med politiske og sisiale fenomener i sin samtid. Han utviklet kritikkken i (1950). I ett av essayene, , plasserer Voegelin progressivisme i den samme familie av nidkjære, gnostiske, religionslignende bevegelser som ogsa favner marxisme, positivisme, fascisme og nasjonalitet. sosialisme. Hver bevegelse har sitt distinkte, preg fra det samme underliggende instinkt. Det instinktet har alltid de samme kjennetegnene.