I 1948 fantes allerede en rekke bluegrassgrupper. The Stanley Brothers var blitt dannet sent i 1946, omtrent samtidig med The Bailey Brothers fra Tennessee, begge med hver sin støttegruppe. Jim og Jesse McReynolds hadde stiftet Jim & Jesse med støttegruppen The Virginia Boys i 1947, Charlie Monroe spilte med sine Kentucky Pardners, og Wade Mainer ledet sitt band. Men musikken ble sjelden eller aldri kalt «bluegrass» før mot slutten av 1950-årene. Everett Lilly, som spilte mandolin hos Flatt & Scruggs i 1950–52, sa i et senere intervju at publikum av og til hadde bedt dem spille «bluegrass music» når de egentlig mente Bill Monroe-melodier. Dette skyldtes ifølge Lilly at det anstrengte forholdet Monroe–Scruggs gjorde at de unnlot å nevne Monroes navn. Hvis Lilly hadde rett, brukte publikum «bluegrass» som en eufemisme for Bill Monroe. Lilly selv kalte musikken «American folk and country music». Den ble også markedsført som «clean country». Og ennå i 1958 skal gruppens manager Louise Scruggs ha stilt seg uforstående til at en tilhenger kontakte gruppen og bestilte "Blue Grass"-plater.        Flatt & Scruggs ble snart den mest populære bluegrassgruppen. De overskygget også Bill Monroe. Ikke bare var de fremragende musikere. I Scruggs' kone Louise hadde de en dyktig manager, som forstod seg på å skaffe reklame og sponsorer. Deres viktigste sponsor i en årrekke var Martha White Flour. De klarte seg gjennom de harde 50-åra, da rockabillybølgen rullet over landet, og de var tidlig ute med å utnytte folk- og oldtime-oppblomstringen henimot 1960. I 1955 ble Flatt og Scruggs medlemmer av Grand Ole Opry. I 1967 ble «Foggy Mountain Breakdown», kalt Earl Scruggs' mesterstykke, vist i filmen . Det kan ha hjulpet melodien inn på hitlistene i Canada året etter. Dette var antagelig Flatt & Scruggs' største suksess – og en av de siste.