I 1919 ble han medlem av rådet for Det internasjonale fredsbyrå. I 1920 unngikk han så vidt et mordforsøk fra høyreradikale kretser. Under et møte i Berlin ble han overfalt og reddet seg så vidt ut av bakdøren fra å bli trampet i hjel. Myndighetene henla saken mot de som hadde satt attentatet i verk. Han trosset alle dødstrusler fra tyske høyreradikalere og støttet Gustav Stresemanns opphevelse av den passive motstand mot Ruhrokkupasjonen. I 1926 ble han leder for Deutsche Liga für Menschenrechte. Han ledet samme år en tysk-polsk kongress som konkluderte med behovet for beskyttelse av minoriteter og revisjon av gjensidige fiendebilder. Sammen med Paul Löbe og Ludwig Quidde i Tyskland og Victor Hasch og Ferdinand Buisson i Frankrike, ble han en leder av den mellomstatlige pasifisme. I 1930 deltok han ved grunnleggelsen av partiet Radikaldemokratischen Partei, som imidlertid ble uten innflytelse.