Vonnegut trodde at ideer, og med overbevisende kommunikasjon av disse ideene til leseren, var avgjørende for litterær kunst. Han sukret ikke alltid sine standpunkter: mye av fører fram til et øyeblikk da Paul, i domstolen og knyttet opp mot en løgndetektor, er spurt om å fortelle noe som er falsk, og sier, «hver eneste ny vitenskapelig vitenskap er det beste for menneskeheten.» Robert T. Tally skrev om Vonneguts romaner at de river ned og ødelegger «ikonene fra 1900-tallets amerikanske middelklasseliv» og Vonnegut avslører deres grunnleggende overfladiskhet.» Vonnegut foreslår ikke enkle utopiske løsninger på skrøpelighetene i det amerikanske samfunnet, men viser hvordan slike planer ikke ville gjøre det mulig for vanlige mennesker å leve sine liv fri fra lengsler og bekymringer. De store, kunstige familier som den amerikanske befolkningen er innrettet i fungerte snart som en unnskyldning for et stammesystem hvor folk ikke ville hjelpe de som ikke tilhørte deres egen gruppe, og den utvidede familiens plass i det sosiale hierarki ble vitalt og viktig.