I Norge begynte man å bygge langhus omkring 2000 år f.Kr, og fortsatte med det frem til rundt 1500 e.Kr. De eldste husene, som ble bygget i bronsealderen og i førromersk jernalder, hadde antakelig en levetid på 30-50 år. I Norge er husene som regel mellom 20 m og 30 m lange, men det finnes eksempler på hus med inntil 80 meters lengde. De er vanligvis inntil 8-9 m brede. Langhus er som regel stolpebygde, det vil si at bærekonstruksjonen består av vanligvis parstilte jordgravne trestolper og har likhetstrekk med grindverk fra nyere tid. De nederste endene av stolpene har i enkelte tilfeller blitt brent slik at de ikke så lett skal råtne etter at de har blitt satt i jorda. Dette er noe som kan spores som kullrester i stolpehullene etter huset, og som kan brukes som dateringsgrunnlag. Veggene består som regel av et flettverk av kvister med leirklining, en blanding av leire, halm og kumøkk. Dette kan man under arkeologiske undersøkelser finne rester av, hvis leirkliningen har blitt utsatt for varme, som for eksempel ved brann. På Sørvest- og Vestlandet ble husene bygget med lave steinmurer, noe som man som regel ikke finner på Østlandet. I enkelte tilfeller er det inne i bygningen funnet kulturlag etter menneskelig aktivitet som forteller oss mye om hvordan beboerne levde.