Vandringsmannens visjon og hans erindringer tjener til å fremme smerten av å bli etterlatt for seg selv, og han finner til slutt en erkjennelse hvor han «med visdom i hjertet» ser seg selv i en større sammenheng. Hans egen smerte er knyttet at livet på jorden er forgjengelig og vil ta slutt, men det eneste som ikke er forgjengelig er «botemiddel for sin nød» som er «hos vår Fader i himmelen, der vår faste borg er å finne». Koblingen til «jordens ære» er presentert som uunngåelig og i kontrast til frelse gjennom tro på Gud som blir introdusert halvveis ut i diktet.