På 1800-tallet ble det klart at hjerteslagene genererte målbare elektriske impulser. Den første som studerte hjertet fra denne elektriske synsvinkel var Augustus Waller, som arbeidet ved St Mary's Hospital i Paddington i London. I 1911 uttrykte han imidlertid at han ikke kunne se at hans forskning kunne komme til særlig klinisk nytte. Gjennombruddet kom da Willem Einthoven, som arbeidet i Leiden i Nederland oppfant trådgalvanometeret, som kunne måle svært små elektriske strømmer. Einthoven lagde et system for å navngi bølgene hjerterytmen produserte, og satte bokstavene P, Q, R, S og T på dem. I 1924 fikk han Nobelprisen i medisin og fysiologi for sitt arbeid.