Kommunen overtok ansvaret for drift av fortauene fra gårdeierne i 1843. Da hadde bare gatene i Kvadraturen og de viktigste innfartsveiene faste dekker. Tidlig i murbyperioden, til rundt 1870, ble det brukt grønnstein eller diabas fra Grotten ved Wergelandsveien eller Akersberget eller et diabasbrudd ved St. Hanshaugen (park), senere ble granitt brukt, den lokale Grefsensyenitten og Grorudsyenitten mest til gårdsrom og innkjørsler. Småsteinsbrolegning av kubisk stein som målte bare 10 cm på hver kant, lagt i buer på 120–140 cm, var utviklet i 1885 av den prøyssiske («byggerådmann») F. Gravenhorst for å oppnå holdbare veidekker på de lange nordtyske chausséer (brede landeveier). Tysk (feilaktig kalt «Wienermønster») ble første gang prøvet ut i Kristiania i 1908, men kom for alvor i bruk fra 1910 på sterkt trafikkerte gater, og var langt billigere enn tradisjonell brolegning med store gatestein.