Øyvind Bie Lorentzen var allerede tidlig 1930-årene en prinsippfast antinazist, og ble under andre verdenskrig en av de fremste lederskikkelsene i motstandskampen i Kristiansand. I samarbeid med ektefellen og hennes fetter Henrik Groth var han sentral i den kulturelle motstandskampen og hjelp til flyktninger. I juli 1943 måtte han selv flykte til Sverige, men ektefellen ble værende igjen i Norge. Der ble hun arrestert, torturert og etterhvert sendt til konsentrasjonsleiren i Ravensbrück. Fra august 1943 til 1945 var Øyvind Bie Lorentzen lektor ved Det norske gymnasium i Uppsala. De to barna deres var igjen hos morfaren og tanten i Oslo. Selv om ektefellen i etterkrigstiden ble kjent som en av de mest kjente norske motstandskvinnene fra krigen fremhevet hun alltid at det var ektemannen som hadde vært mest aktiv i motstandskampen, og nedtonet sin egen rolle. Øyvind Bie Lorentzen slet med dårlig samvittighet for at ektefellen hadde blitt arrestert, og snakket aldri om sitt eget arbeid i motstandsbevegelsen. Fra 1952 var han lektor ved Riis gymnas i Oslo.