Det var lite som gav tegn om en kollisjonen over havoverflaten. Stuertene på spisesalongen i første klasse merket et lite rykk, men de trodde det var fordi skipet hadde mistet et propellblad. Mange av passasjerene følte et dump, et rykk eller en svak risting, men visste ikke hva det var. Den unge realfaglæreren Lawrence Beesley satt og leste i lugaren sin på andre klasse da katastrofen inntraff. «Det lød ikke annerledes enn litt ekstra maskinstøy og det var litt mer dirring enn den vanlige dirringa i madrassen jeg satt på. Ikke noe mer, ingen lyd av støt eller noe som helst. Ingen sjokkartet følelse, ingen opplevelse av risting som når to tunge legemer støter sammen.» Beesley fortsatte å lese, men innså at noe var galt da maskinene bråstoppet. De som var på lavere dekk og i nærheten av isfjellet under kollisjonen følte det mer direkte. Maskinist Oiler Walter Hurst har senere sagt at han «våknet av et dundrende krasj på styrbord side. Det var ingen som ble redde, men vi visste alle at vi hadde kollidert med noe.» Fyrbøter George Kemish hørte et «tungt dunk og spjærende lyder» fra skroget på høyre side, mens andrestyrmann Charles Lightoller beskrev det som «en plutselig vibrerende risting i skipet».