Før Simeon kunne angripe, døde Alexander den 6. juni 913, og riket havna i hendene på et regentskapsråd under ledelse av patriarken Nikolaos Mystikos. Mange av Konstantinopels innbyggere anerkjente ikke den unge keiseren, og støtta tronpretendenten Konstantin Doukas, noe som, forsterka av opprør i Sør-Italia og den planlagte arabiske invasjonen i det østre Anatolia, var til Simeons fordel. Nikolaos forsøkte å fraråde Simeon fra å invadere Bysants i en lang rekke bedende brev, men den bulgarske herskeren angrep allikevel med full styrke i slutten av juli eller i august 913, og kom fram til Konstantinopel uten nevneverdig motstand. Anarkiet i Konstantinopel hadde imidlertid tatt slutt etter at pretendenten Konstantin Doukas hadde blitt drept, og det hadde blitt danna en regjering med patriark Nikolaos som leder. Dette drev Simeon til å oppheve beleiringa og delta i fredsforhandlinger, til bysantinernes glede. De forsinkede forhandlingene førte til at Bysants betalte de gjenstående avdraga på skatten til Bulgaria, at de avga et løfte om at Konstantin VII skulle gifte seg med en av Simeons døtre og viktigst av alt, at patriark Nikolaos offisielt anerkjente Simeon som bulgarernes keiser i palasset Blachernai.