Den nye franske staten, ledet av Pétain, aksepterte sin posisjon som en slagen nasjon og forsøkte å tilpasse seg Tyskland ved passivt å godta ulike tyske betingelser. Charles de Gaulle var blitt utnevnt til undersekretær i forsvarsdepartementet av Reynaud, han ble erstattet med Weygand av Pétain, og nektet å godta kapitulasjonen. Sammen med en håndfull støttespillere (om lag 2 tusen soldater) flyktet han til Storbritannia. I en tale på BBC radio fra London 18. juni avviste han Vichy-regjeringens legitimitet, og kunngjorde sitt initiativ for å danne frie franske styrker som skulle fortsette motstanden mot Tyskland. Grunnet formuleringer i våpenhvileavtalen begynte britene å tvile på admiral Darlans løfte til Churchill om at den franske flåten ikke ville falle i tyske hender. Royal Navy gikk derfor til angrep på franske marinefartøy i Afrika og Europa. Det mest kjente av disse var angrepet på Mers-el-Kébir, hvor 1 297 franske sjøfolk ble drept og 350 skadet. På fransk side skapte de britiske angrepene motvilje og forbitrelse. I USA ble derimot den offensive britiske holdningen sett som et klart tegn på at Storbritannia ville kjempe videre.