Den tidlige lederen for den demokratiske nominasjonen var tidligere president Martin Van Buren, men hans motstand mot annekteringen av Texas skadet hans kandidatur. Motstand fra tidligere president Andrew Jackson og de fleste sørlige delegasjoner, pluss en endring i nominasjonsregelen som spesifikt hadde som mål å blokkere ham, forhindret Van Buren i å vinne de nødvendige to tredjedeler av delegatene til den demokratiske nasjonale konvensjonen i 1844. Konvensjonen valgte i stedet James K. Polk, tidligere guvernør i Tennessee og speaker. Han var den første vellykkede (kandidat som får langt større framgang enn forventet) for presidentskapet. Polk benyttet en plattform som omfavnet populært engasjement for ekspansjon, ofte referert til som («skjebnesbestemmelse»). Tyler falt ut av løpet og støttet Polk. Whigs nominerte Henry Clay, en berømt, mangeårig partileder som var den tidlige favoritten, men som påfallende tåkete og vag om Texas-annekteringen. Selv om han var en sørstatsmann fra Kentucky og en slaveeier, valgte Clay å fokusere på risikoen for annektering mens han hevdet å ikke motsette seg det personlig. Hans klossete, gjentatte forsøk på å endre og finjustere sin posisjon til Texas synes det å både forvirret og fremmedgjorte velgere, og sto i kontrast negativt til Polks konsekvente klarhet.