Det idealiserte bildet av «naturens egen herre» var et aspekt av 1700-tallets sentimentalisme, sammen med andre faste figurer som Den dydig budeie, tjeneren-smartere-enn-sin-herre (som Sancho Panza og Figaro, og tallrike andre), og det generelle tema om de nedre samfunnsklassers renhet og dyd. Naturens herre, enten det var en europeer eller født i et mer eksotisk land, har sin plass innenfor disse billedlige uttrykkene, sammen med Den vise egypter, perser og kineser. Han har alltid eksistert, fra eposet Gilgamesj hvor han opptrer som Enkiddu, den ville-men-gode mann som lever sammen med dyrene; og den ulærte-men-edle middelalderridderen Parsifal. Selv Bibelens David som ung hyrde faller innenfor denne kategorien. Faktisk kan den dydige gutt fra enkle kår sameksistere i en hevdvunnen trossetning som i abrahamittisk religion, mest tydelig i tilfellet med grunnleggeren av den kristne tro. Likeledes er selve ideen om å trekke seg tilbake fra samfunnet – og særlig fra byene – knyttet til dyd og fortreffelighet, opprinnelig en religiøs tanke.