Ved hjelp av særlig Aristoteles fant de fram til regler for hvordan litteraturen skulle skrives, som med de tre enhetene i dramatisk diktning. Det skulle være enhet i tid, sted og handling. Det vil si at stykket skulle fortelle en sammenhengende, avsluttet historie. Stykket skulle ikke strekke seg over mer enn én dag, og det skulle utspille seg på ett og samme sted. Dramaet hadde særlig utvikling i Frankrike, der Ludvig XIV var dets øverste beskytter. Med solkongens mulighet til å nedlegge veto mot ethvert upassende stykke ble det vanskelig å uttrykke politiske meninger, selv om Molière jobbet hardt med det med sine komedier, som i stykket om (1664) der han behandler tema som skinnhellighet og hykleri. Da var heller Jean Racine mer populær blant de kongelige, der han tok opp igjen antikke myter, som i stykket (1677), et stort drama om heftig antikk kvinneskjebne i fem akter på aleksandriner. Denne perioden utviklet det også nye prosasjangere. De viktigste var epigram, epistel, essay og den borgerlige roman.