Disse koloniene var spredte, og oppsto på fjerne steder som sørlige Italia, Sicilia, Sardinia, Korsika, sørkysten av Frankrike, østkysten av Spania, kysten av Svartehavet, Kypros, og kysten av Anatolia, blant andre. Disse koloniene var ikke provinser av bystatene på fastlandet i Hellas, men helt og holdent uavhengige bystater som riktignok sporet deres arv tilbake til en moderby innenfor Hellas. Forholdet mellom kolonigrekerne og de eksisterende befolkningene i de landene de etablerte seg var blandet. En del kulturer ble møtt med harmoni mens andre ble erobret og gjort til slaver av grekerne. Det kan grovt sett inndeles i to utvandringsbølger: den første var før 750 f.Kr. gikk vestover til kysten av det joniske hav og øyene, til Sicilia og sørlige Italia og videre vestover. Den andre skjedde i tiden etter 650 f.Kr. og gikk østover mot kysten av Trakia, Marmarahavet og Svartehavet. Denne bølgen var dominert av særlig to byer, Megara i greske Attika og Miletos på kysten av Anatolia. En viktig konsekvens av gresk kolonisering var spredningen av gresk kultur, religion, og kunst og kunsthåndverk over hele Middelhavet, inkludert steder som først fikk betydning senere i historien.