I sitt forsøk på å utføre effektiv bricolage vis-à-vis mentale problemer innenfor en gitt normativ kontekst, nemlig den som defineres av fagets etiske retningslinjer, har den kliniske psykolog flere "hjelpemidler": Det viktigste av disse er som nevnt (1) psykologikken. Bruken av denne skal vi komme tilbake til i det følgende. Hertil kan "psykolog-bricoleuren" falle tilbake på (2) sin egen tidligere klienterfaring, (3) sin generelle viten om kulturen og dens samhandlingsformer, samt (4) den viten som finnes i faglig vitenskapelig litteratur. Denne inneholder uunngåelig mange common sense sannheter, men dessuten også et veldig fonn av faktisk-empiririsk kunnskap, dog med en gyldighet som er begrenset til de aktuelle sosiale og historiske forhold. De nevnte "hjelpemidler" gir ikke grunnlag for noen praktisk nyttige generaliseringer, men danner et jordsmonn for idéer som kan anvendes i problemløsningen vis-à-vis den enkelte klient. (En idérik problemløser er nødvendigvis bedre enn en idéfattig.) Til slutt må alle de nevnte elementene intergreres i (5) den kliniske psykologens egen person, som, gitt at den ikke inneholder for mange begrensninger, er og forblir hans/hennes viktigste arbeidsinstrument.