Brikken som ble laget var en modell på grenseflaten mellom lungeblærene og kapillarene. I brikken var det av to lag levende vev, et for hver av lungeblærene og kapillarene, adskilt av en membran av polydimetylsioksan (PDMS). Disse ble dyrket i hvert sitt kammer. I tillegg fantes det to tomme kamre, som kunne tømmes for luft for å skape vakuum for å modellere mekaniske sammentrekninger, som finner sted i en normal respirasjonssyklus. Når man koblet brikken til en maskin som ved hjelp av vakuum utsatte vev-lagene for periodiske sammentrekninger, observerte man at vevet strakk seg og trakk seg sammen igjen, nøyaktig slik det skjer i lungene når man puster normalt. Videre utsatte de delen for lungeblærevev for levende E. Coli-bakterier, samtidig som de tilsatte en strøm av hvite blodceller i kammeret for kapillarer. Innen få timer ble det observert at disse hadde krysset membranen, og fant og tilintetgjorde de farlige bakteriene på lungeblær-siden. De utsatte også vevet for ulike typer nanomaterialer, og sammenlignet med tilsvarende -eksperimenter med en hel, levende lunge fra en elg, der de observerte lignende mønstre og reaksjoner.