En slik forordning ble ansett nødvendig av flere grunner. Antallet slaver var mangedoblet i forhold til antall kolonister; forholdet varierte mellom 1 til 5 og 1 til 10. Et slaveopprør hadde derfor store muligheter til å lykkes. Strenge straffer skulle skremme slavene fra all ulydighet, og fra å rømme. Men myndighetenes dom over slaver, som jo var plantasjeeiernes eiendom, hadde sin pris. Plantasjedriften var avhengig av arbeidskraft; en ville derfor i det lengste unngå å henrette eller lemleste slavene. Slaver som var lemlestet var dårlig arbeidskraft. Derfor, når forordningen skulle håndheves, var det hovedmennene som ble straffet, til skrekk og advarsel.