Blant tsjekkiske historikere har det vært en utbredt oppfatning at utvisningene og fordrivelsen var en ubehagelig, men nødvendig reaksjon på sudettyskernes opptreden under okkupasjonen. Historikeren og dissidenten Ján Mlynárik (1933-2012) var en av første i Tsjekkoslovakia som skrev offentlig om fordrivelsene. Mlynárik kritiserte i 1970-årene fordrivelsene som han mente var motivert av befolkningens ønske om å kompensere for sin passivitet eller samarbeidsvilje overfor okkupanten ved å identifisere seg med seierherrene, og konstruere et heroisk bilde i ettertid. Mlynárik argumenterte for en fullstendig historisk revisjon i forståelsen av fordrivelsen som måtte betraktes som en moralsk utfordring. Han mente at det var moralsk uforsvarlig på grunnlag av kollektiv skyld å kaste sudettyskerne ut fra et hjemland de hadde hatt i generasjoner. Mlynárik mente at tsjekkerne slik sett ikke var noe bedre enn nazistene, og sviktet arven etter Masaryk. Andre forfattere på den tiden tilføyde at fordrivelsene skjedde etter et generelt moralsk forfall under krigen og at fordrivelsene ikke alene kan sees som en reaksjon på okkupantens brutalitet. Mlynáriks polemikk skapte stor oppstand og han fikk raskt klare tilsvar som argumenterte med at han så bort fra den historiske konteksten. Et av det vanligste argumentene mot revisjonistene var at fordrivelsene var uunngåelige i stemningen som rådet i landet etter krigen.