Et stortingsvedtak som skal gjennom utsettende veto må ha nøyaktig samme ordlyd i tre storting. På grunn av at stattholderstriden forandret tittelen på regjeringslederen fra førstestatsråd til statsminister, måtte Statsrådssaken forandre ordlyd mellom 1872 og 1874. Dermed ble det nye forslaget om at statsråd skulle møte opp i Stortinget vedtatt av Stortinget først i 1874, og så i 1877. I 1880 var det slik at Stortingets vedtak for tredje gang kom opp. Dette skapte en politisk vanskelig situasjon. Mens Grunnloven var klar på lover – som avvikling av adelen kunne forandres med utsettende veto, var saken uklar hva gjaldt lover om grunnlovsendring. Regjeringen og kongen selv tolket Grunnloven slik at kongen hadde absolutt veto. De viste til konstitusjonskomiteen fra 1824 og enkelte universitetsprofessorer. Flere radikale representanter i Stortinget hevdet imidlertid at kongen ikke hadde noe absolutt veto i grunnlovssaker, på grunn av folkesuvereniteten.