Vekterne avløste politikonstablene når mørket falt på. I København var det dobbelt så mange vektere som politifolk, siden vekterne ikke bare skulle patruljere, men også stå for gatebelysningen, dvs. tranlyktene som lyste opp gatene. De skulle også holde utkikk etter branntilløp. Tolv «tårnvektere» var utplassert dag og natt i Københavns kirketårn. De var også utstyrt med kikkert så de kunne se om det virkelig var brann eller bare skorsteinsbrann. Tårnvekteren var den eneste i vekterkorpset som var kledd i en tykk pels, siden han satt i ro hele natten. Oppdaget han en brann, var han byens brannalarm ved å kime med kirkeklokken. Så hengte han en lykt utenpå den siden tårnmuren som snudde mot brannen. Han fortsatte så å ringe med kirkeklokken til brannen var slukket, langsomt eller fort ut fra brannens styrke og omfang. Gatevekterne løp i mellomtiden fra hus til hus og sørget for å vekke folk og organisere brannslukkingsarbeidet. Like fullt var vekterlønnen så skral at i 1736 måtte tårnvekteren Mogens Andersen i Roskilde få hjelp fra fattigkassen. Han var bosatt i en av byens «fattigboder», møblert med en seng, en tranlykt og et bord. Tranen som hver vekter fylte på lyktene, ble nøye oppmålt, for om en vekter lot seg friste til å videreselge litt, ble denne ekstrainntekten gjerne omsatt i brennevin. Når en vekter ble observert i påvirket tilstand, ble det derfor sagt at han var «trannet», og betegnelsen «tran-tyv» viste til en slik antatt tyvaktig vekter.