Anamorfisk bredformat i filmteknikken (spesifikt det som på engelsk kalles ) ble først popularisert med CinemaScope, som var en av mange bredskjermsformater som ble utviklet på 1950-tallet. var den første spillefilmen lansert som brukte anamorfotiske linser og hadde première i 1953. Behovet for anamorfisk bredformat oppstod på grunn av et misforhold mellom bredde/høyde-forholdet på den fotografiske filmen og det bildeformatet man ønsket å oppnå på lerretet. Det moderne anamorfiske bredformatet har et bildeforhold på 2,39 til 1, som vil si at bredden på bildet er 2,39 ganger høyden. «Academy-formatert» 35mm-film (standard ikke-anamorfisk fullt bilde med lyd) har et bildeforhold på 1,37 til 1, som er langt smalere. I konvensjonell sfærisk («flat») bredformatsfotografi er bildet fanget på film slik at den fulle bredden til bildet passer innenfor bilderuten på filmen, og betydelige deler av det tilgjengelige bildearealet blir kastet bort på deler som vil bli dekket til innen filmen blir projisert, enten i den trykkede filmen eller i projektoren, for å vise et bilde i bredformat på kinolerretet. (Figur 1).