I 1891 oppsøkte Laura Kieler Ibsen for siste gang og bebreidet ham at han hadde misbrukt sin kunnskap om livet hennes i . Dette besøket anses som en viktig inspirasjonskilde til hans siste skuespill fra 1899, om billedhuggeren Arnold Rubek og hans tidligere modell Irene. Rubek hylles for sin skulptur «Oppstandelsens dag» som Irene har stått modell for. Han gjengjeldte aldri hennes kjærlighet, men giftet seg med en annen kvinne. På et badehotell møter han Irene igjen; hun er nå skilt, har vært innlagt som sinnssyk og gir ham skylden for at livet hennes er ødelagt. Flere replikker fra Ibsens siste samtale med Kieler opptrer angivelig i stykket, og Irenes nordlandske språktrekk gjenkjennes som Laura Kielers.