Hanseatene anses gjerne som de hanseatiske bystatenes svar på adelen som fantes i andre land og inntok den politiske og sosiale stillingen i bystatene som kongelige, fyrstelige og adelige på den tiden hadde i de aller fleste andre europeiske land. Hanseatenes forhold til adelen utenfor bystatene varierte noe med tid og by. Spesielt i det strengt republikanske Hamburg så man imidlertid sterkt ned på adelen, som ble oppfattet som «bondsk» og dessuten ofte var fattigere enn hanseatene. Det var i århundrer forbudt for adelige å eie eiendom i Hamburg og delta i det politiske livet, noe som først tok slutt etter konstitusjonelle reformer rundt midten av 1800-tallet. Richard J. Evans skriver: «De rike i 1800-tallets Hamburg var for det meste strenge republikanere som avskydde titler, nektet å vise noen respekt for den prøyssiske adelen, og var bestemt lojale mot sin urbane bakgrunn og merkantile arv». De hanseatiske bystatene levde av handel og var sterkt orientert mot England, noe som også preget den hanseatiske elitens kultur. Etter samlingen av Tyskland i 1871, da bystatene sterkt motvillig og etter kraftig økonomisk og militært press fra Bismarck ble innlemmet som forbundsstater i et føderalt monarki, ble enkelte hanseatfamilier adlet av keiseren (i sin egenskap av konge av forbundsstaten Preussen, dvs. teknisk sett som «utenlandsk» monark), noe som ble sterkt kritisert i Hamburg og heller ikke var anerkjent av Hamburgs lover. Da bankieren Johann Berenberg-Gossler ble adlet av Preussen i 1888 utbrøt søsteren Susanne Amsinck: «Aber John, unser guter Name!» Førsteborgermester Johann Heinrich Burchard uttalte at den prøyssiske kongen kunne «plassere» hanseater blant de adelige, men han kunne ikke «opphøye» en hanseatisk kjøpmann. Den hanseatiske motviljen mot adel og ordener ses fortsatt gjennom at bystatene ikke har egne ordener og at mange politikere ikke minst fra Hamburg nekter å motta føderale ordener også i dag.