Opprinnelig ble tittelen brukt om alle geistlige som arbeidet i et bispedømme, unntatt privatkapellaner og ordensprester. Etter hvert gikk tittelen over til bare å bli brukt om sekularprester (dvs de som ikke var ordensprester) som var knyttet til en katedral eller en kollegiatkirke, som er en kirke med et kollegium av geistlige (domkapittel), for eksempel basilikaen Sacré-Coeur de Montmartre i Paris. Fra Augustins tid ble det vanlig at prestene ved en katedral levde i et klosterlignende fellesskap, og på 800-tallet utviklet domkapittelet seg til en fast institusjon. Før det 11. århundre skjedde det store utglidninger, slik at mange kanniker hadde privat eiendom og levde alene. Fra det tidspunkt begynte man å skille mellom , som er knyttet til en katedral eller kollegiatkirke, men som lever som vanlige sekularprester, og som lever under en ordensregel.