Tredekkeren hadde under revolusjonskrigene og napoleonskrigene demonstrert vesentlige fordeler mot den store todekkeren som nådde sine begrensninger innenfor det skipsteknologiske nivået i 1790 til 1830. Allikevel hadde tredekkeren betydelige dårlige seilingsegenskaper, noe som hadde tvunget mange flåtekommandanter til å flytte sitt flagg til raskere 80-kanoners todekkerfartøyer. Dette opptok de britiske skipskonstruktørene i den første halvdelen av 1800-tallet, spesielt sir William Symonds med sitt «symondite design» med dype, slanke og flotte undervannskroglinjer for å oppnå større hastighet og bedre seilingsføring. Dessuten hadde man ikke standardiserte tredekkerfartøyene i Royal Navy, i 1815 var det besluttet å basere samtidige fremtidige tredekkere på HMS «Caledonia». Dermed hadde man tatt igjen franskmennene som hadde gjort likedan med -klassen siden 1788.