De siste årene av livet hadde Bjørneboe et nært og personlig vennskap med den unge, men allerede kjente visesangeren Ole Paus, som ble et fast omdreiningspunkt i hans liv og som han utpekte til «den eneste som kan bringe stafetten videre». De møttes gjennom Paus' daværende samboer Henny Moan, som tidligere hadde vært gift med Bjørneboes fetter André Bjerke. Bjørneboe og den mye yngre Paus hadde utvilsomt noen fellestrekk. Begge hadde en borgerlig bakgrunn, et språkpolitisk engasjement (for riksmålet), et konservativt utgangspunkt som de til dels fjernet seg fra, en opprørsk og anarkistisk tendens, og en sterk interesse og sympati for utstøtte og marginaliserte i samfunnet. «Bjørneboe er begeistret over den unge vennens talent. Han er sjenerøs og stolt. Det er et forhold tilsynelatende uten ambivalens», skriver Tore Rem. I perioder bodde Bjørneboe hjemme hos Paus og Moan i Bjerkelundsveien i Bærum. I 1974 kjøpte han Paus' hus Eikvold på Veierland for honoraret han fikk for , en bok som blant annet var inspirert av en av Paus' sanger.