Dødsens stille hviler fengselsgårdeni vinternattens hvite dryss av snetil klokken ringer tidlig neste morgenog dagens timer snegler seg avsted.Hos fange nummer sytten er det stilleav mennesker er han fryktet og forhatthans feberhete øyne er så mildehan nynner i den lange vinternatt. Aldri skinner solen på min rutei fengslet er det evig mørkt og tristog dagens lys er alltid lukket utejeg husker ikke når jeg så det sist.Jeg vet ei hvor du er og hva du tenkermen selv om du har glemt meg vol jeg gånår nattens milde mørke stilt seg senkeri drømme til din dør og banke på.