Krigstiden ble en oppblomstringsperiode for svensk film. Sveriges nøytralitet sikret en mer stabil økonomi enn nabolandene, og gjennom avtaler med Nazi-Tyskland kunne man få tak i råfilm derfra uten å bli tvunget til å lage propaganda-filmer, slik tilfellet var i Norge. Reduksjonen i importen av utenlandske filmer på grunn av handelsblokader, førte til økt produksjon av svenske filmer. Kinobesøket skjøt i været og var på sitt høyeste i svensk historie med titalls millioner årlige besøkende i 1945. 50 % av filmene vist under krigen var svenske. Det ble i begynnelsen av krigen opprettet et organ kalt for å sikre at filmer styrket nasjonalfølelsen i landet og ikke kritiserte staten. Statens Biografbyrå ble dirigert til å sensurere eller stoppe visse nasjonale og utenlandske filmer som man mente kunne skape problemer eller være umoralske (eksempelvis ble den tyske propaganda-filmen stoppet). På grunn av kravene om «nasjonal film» ble det laget en rekke «Folkehjem»-filmer som f.eks. (1942) eller (1939). Disse filmene handlet ofte om klassekamp eller folk på landet, og hadde ofte den vakre naturen som tema og motiv. Sex ble som regel demonisert i filmer på denne tiden, noe man eksempelvis ser i Alf Sjöberg's fra 1940. Den internasjonalt kjente dokumentarskaperen Arne Sucksdorff startet sin karriere under krigen med fra 1941. Sucksdorff passet rett inn i statens nasjonalromantiske krav med sine iscenesatte, idylliserende dyre- og naturfilmer. Selv om det var lite filmeksport under krigen var svenske skuespillere ofte ettertraktet. Eksempelvis Ingrid Bergman som spilte i i 1942 eller Zarah Leander og Kristina Söderbaum som begge ble stjerner i Nazi-Tyskland.