I merknadene til 1842-loven viser stortingskomiteen til at det har vært en vanskelighet at terrenget ikke er jevnet ut etter en «alminnelig bygningsplan» som er lagt før gatene reguleres. Det hadde ført til at terrengforholdene ble et spørsmål når gateopparbeidelsen startet, til tross for lovens § 6 om en plan for utvidelse, utretting og anlegg av gater og plasser som skulle sikre at terrenget var åpent når et gateanlegg skulle startes. Reguleringskommisjonen skrev i 1842 at selv ikke når grunneiere med store eiendommer ba om regulering, fikk kommunen mulighet til å angi retning på gatene og andre viktige forhold ved helheten av en regulering, fordi grunneier hadde solgt tomter før reguleringen skjedde. Å få endret dette, ville kreve kommunale tomtekjøp til anlegg av gater, men det var det ikke penger til. I 1843 la Grosch frem et forslag om regulering av eldre og anlegg av nye gater, men reguleringskommisjonen la forslaget til side. Flere ganger ga kommisjonen av økonomiske grunner avkall på mulighet til å regulere kommende utbygging. Resultatet var at byen vokste ved små reguleringer, ofte av en og en løkkeeiendom, der terreng og eiendomsgrenser var viktige rammer.