Disse feminine kvalitetene fant sitt uttrykk i indisk Mahayana-buddhisme og Vajrayana i Tibet som Tara, som dakinier, som prajnaparamita, og som mange andre lokale og spesialiserte guddommer. Etterhvert som tilbedelsen av Tara utviklet seg ble diverse bønner, hymner og mantraer assosiert med henne. Disse oppsto fra et behov for å underkaste seg, og fra inspirasjonen fra henne som fikk åndelige mestere til å utvikle sandhanaer, eller trantriske meditasjonsøvelser. To tilnærmingsmåter til Tara oppsto: På den ene siden kunne vanlige lekfolk påkalle henne for å lette hverdagens byrder. På den andre siden ble hun en tantrisk guddom som munker eller tantriske yogaer kunne bruke slik at de kunne utvikle hennes kvaliteter i seg selv, noe som skulle føre dem til kilden for hennes kvaliteter, som er opplysthet: Opplyst medfølelse og et opplyst sinn.