Både vaganter og goliarder var middelalderens omvandrende, marginaliserte geistlige og lærde, men også lekfolk, både kvinner som menn, som benyttet deres tillærte kunnskap fra klosterskolene i en vekselvirkning mellom den muntlige og skriftlige tradisjon til spre respektløse sanger, dikter og historier. Disse var, i Arnold Hausers formulering, ”de lærdes proletariat”. Goliardene hadde en litterære betydning ved at de skrev latinsk poesi med trykkbasert verslære framfor den klassiske kvantitative verselære ettersom vektlegging på stavelse hadde lenge opphørt å være en faktisk del av latinsk uttale. Denne litterære bevegelsen gjorde det til sist mulig for å skrive nye, fromme vers på latin, eksempelvis som Thomas av Celanos (Vredens dag) eller Thomas Aquinas' , det som nå kalles for gregoriansk sekvens skrevet i latinsk poetisk former som goliardene bidro til å utvikle.