Denne flyttingen (som opprinnelig var blitt foreslått av George Washington) var godt igang blant cherokee- og choctaw-stammene på begynnelsen av 1800-tallet. I et forsøk på å tilpasse seg de hvite amerikaneres kultur ble de innfødte oppmuntret til «å omvende seg til kristendommen, lære å snakke og lese engelsk og tilegne seg europeisk levemåte og økonomisk praksis, som det å eie eget land og andre eiendeler» (inkusive i noen tilfeller, afrikanske slaver). Thomas Jeffersons politikk var en gjenklang av Washingtons forslag om å respektere de innfødtes rett til sine hjemland og tillate de fem stammene å forbli øst for Mississippi, forutsatt at de tilpasset seg anglo-europeisk levemåte og praksis. Jefferson oppmuntret dem til å praktisere et jordbruksbasert samfunn, men president Jackson forsøkte en politikk som gikk ut på fjerning med militær makt og arbeidet for å gjennomføre loven. I sin tale til Kongressen om rikets tilstand i 1829 fastholdt Jackson at flyttingen skulle gjennomføres. Indian Removal Act ble innført for å gi nybyggerne i de sydlige staters land, land som indianerne hadde slått seg ned på. Selv om loven var vedtatt i 1830, pågikk det en dialog mellom Georgia og den føderale regjering siden 1802. Davis skriver i sin artikkel at «den føderale regjeringen hadde lovet Georgia å slette indianernes hevd på landområder innen delstatens grenser så snart det ble mulig å oppnå fordelaktige betingelser for kjøp.». Som tiden gikk begynte sydstatene å fremskynde prosessen ved å argumentere for at avtalen mellom Georgia og den føderale regjering ikke var noen kontrakt, og at statene kunne vedta loven. Dette tvang regjeringen til å vedta Indian Removal Act den 28. mai 1830 hvor president Jackson sa seg enig i å dele territoriet vest for Mississippi i distrikter for stammer for å erstatte det landet de var tvangsflyttet fra. President Jackson lovte at indianerne skulle få eie dette landet for all fremtid.