Etterkrigstidens SoHo var preget av tomme lokaler og forfall, og dessuten utallige branner. De mange brannene i bebyggelsen bidro til at bydelen fikk tilnavnet "Hell's Hundred Acres". Det var på denne tiden at flere New York-kunstnere fant egnede lokaler til å utøve sin kunstvirksomhet. Noen lokaler, såkalte "lofts" ble okkupert, mens andre fikk kunstnerne leie rimelig. Støpejernsbygningenes åpne og store lokaler ga billedkunstnere fritt rom for utfoldelse med eksprimentelle former, gjerne i store formater. Lokalene dannet også rammer for dans og performance. "Loft-living" ble i løpet av 60-årene et etablert konsept. Denne måten å bo på var helt ny, og heller ikke tillatt, for SoHo var avsatt til industriområde i henhold til New Yorks «Zoning Resolution» av 1961. Paradoksalt nok var denne planen del av myndighetenes ønske om å deindustrialisere byen, men av hensyn til allerede eksisterende bedrifter i SoHo ble områdplanen opprettholdt inntil videre.