Brun var den første som viste at sagaene i dramatisert form kunne gi nordmenn følelsen av en nasjonal identitet. Motivet var krigerkongen Harald Hardråde i kontrast til den fredsæle Einar Tambarskjelve. I stykket protesterer Einar mot Hardrådes planer om å angripe Danmark, for folket trenger fred nå. Einars sønn Eindride venter utenfor, men både far og sønn blir hogd ned, og kongen og hans hird slipper unna. Trykkefriheten var inndratt etter Struensees fall, så politisk var det umulig å fremstille kongen som svikefull. I stedet oppfant Brun en hirdmann, Arne, som skaper splid og står bak mordene på far og sønn, da Hardråde ønsker forsoning med Tambarskjelve. Brun var mer opptatt av kvinnene enn Snorre var, og skildrer Hardrådes dronning Ellisiv, Bergljot som er Tambarskjelves kone og Håkon jarls datter, samt Hardrådes egen brordatter Sigrid som var nygift med Eindride. Norske lesere var begeistret, men det fantes ikke noe profesjonelt norsk teater som kunne sette stykket opp. I 1792 ble det fremført av en amatørgruppe i Bergen, og vakte en begeistring som førte til opprettelsen av Det dramatiske Selskab, som i sin tur førte til at Den Nationale Scene ble reist. Men i danske øyne var ikke stykket stuerent, i en tid da man merket presset fra en økende patriotisme blant nordmenn i København. I en pamflett fra 1773 forsvarte Brun sitt sørgespill med at kongetroskap og fedrelandskjærlighet lar seg forene; men anonymt skrev han drikkevisen .