I 1857 var Knud Ibsen registrert som fattig i ligningsprotokollen. Haave påpeker at dette ikke innebærer at han levde i objektivt fattigslige kår, og at begrepet er relativt; f.eks. hadde Ibsenfamilien fortsatt tjenestefolk i huset som de fortsatt lånte av broren Christopher Blom Paus, som var blitt en ledende skipsreder i Skien. De siste 20 årene av sitt liv ble Knud forsørget av sine tre halvbrødre, det vil si foruten Christopher også Christian Cornelius Paus som var byfogd i Skien, stortingsrepresentant og flere ganger konstituert amtmann i Bratsberg, og som hadde overtatt Rising, og Henrik Johan Paus som fra 1860 levde som pensjonert fogd og velstående privatmann på lystgården Lille Follestad ved Skien. I 1865 bodde Knud og Marichen fortsatt på Snipetorp sammen med sin nitten år gamle tjenestepike og en losjerende, ugift 26 år gammel kvinne og hennes to år gamle sønn; sønnen styrmann Ole Paus Ibsen var nok bare på kortvarig besøk da folketellingen ble gjennomført. Omkring 1866 flyttet Marichen til datteren Hedvig, etter å ha blitt rammet av slag flere ganger. Knud Ibsen flyttet da også fra Snipetorp, og bodde de siste årene alene på ulike hybler i Skien. På sine eldre dager var Knud til en viss grad oppfattet som en byoriginal, som gjerne tok seg en dram og fortalte historier; selv om han ikke eide nåla i veggen var han kjent som far til en verdensberømt dramatiker.