Lega Nord kom til å bli Berlusconi-regjeringas “urokråke”. Lega sto i en sterk motsetning til AN og jo lengre sistnevnte parti ble sittende i regjering, desto mer ville alliansen med de to andre partiene bidra til å legitimere partiet. Etter åtte måneder falt regjeringa, da Lega gikk mot sin egen regjering. Dette bekrefta det mange observatører hadde pekt på, nemlig at høyrealliansen var en allianse med det formål å vinne valget, uavhengig av det faktum at alliansen manglet enhver form for indre enhet og dermed ville få store problemer med å styre. Det var imidlertid langt fra enighet innad i Lega om å gå ut av regjeringa. Partiets leder, Umberto Bossi ønska en uavhengig, sentrumsorientert kurs. Hans må var å komme i vippeposisjon og å kreve føderalisme som motytelse for å støte den ene eller den andre av de to store koalisjonene. Robert Maroni, Bossis ledende rival i partiet, mente at en sentrumsorientert kurs ville innebære at partiet ville bli isolert og marginalisert og at partiets framtid lå i en allianse med Berlusconi. Enkelte andre medlemmer var åpne for en allianse med sentrum-venstre, avhengig av hvilke partier som ble med her. Tidlig i 1995 hadde 50 av Legas 117 parlamentarikere forlatt partiet i opposisjon til Bossis linje. De fleste danna uavhengige grupper. På landsmøtet tilbød Bossi seg å gå av dersom hans sentrumsorienterte kurs ble avvist. Han fikk viljen sin gjennom. Programmet ble mer radikalt, med krav om uavhengighet.