På revolusjonens andre jubileum erklærte Fidel Castro rasisme som løst på Cuba; «Revolusjonen var i stand til å gjøre unna med fordommer, med urettferdig og grusom diskriminering. Revolusjonen var i stand til å skape håp; å vekke i sovende mennesker de edleste mål og idealer.» Fra den tid utover ble rasisme ansett som et historisk fenomen i politiske uttalelser eller som et fenomen som gjaldt andre land. Mye tyder på at dette ikke stemte og rasisme, spesielt rettet mot afro-cubanere, enda var et utbredt fenomen i samfunnet. Fraværet av rase som et tema ble institusjonalisert på Cuba. Det ble forbudt å organisere, skrive om og diskutere rase på Cuba på en formell eller offentlig måte. Som et resultat av dette ble hvordan man forholdte seg til rase endret fullstendig. Det ble ikke lenger akseptabelt å bekrefte ens egen rase, delta i afro-cubansk kulturell og religiøs praksis, eller oppfatte rase som å ha noe forbindelse til forhold, muligheter eller opplevd opplevelse. Rase ble fjernet fra landets historiske tradisjon gjennom utdanning og kontroll av informasjon der foreninger, publikasjoner og organisasjoner som eksisterte for å bekrefte en separat svart afro-cubansk identitet og for å bringe oppmerksomhet til rasisme eller gi en stemme til et marginalisert samfunn ble knust. Enkeltmennesker og organisasjoner som fremmet en separat afro-cubansk identitet ble anklagd for rasisme av myndighetene. Et ofte brukt argument var at dette bidro til å splitte den nasjonale enheten. Samfunnsviter Danielle Clealand Pilar skriver at Føderasjonen for cubanske kvinner fikk organisere seg uten motstand fra myndighetene og fikk mulighet til å ta opp kvinneundertrykkelse og sjævinistiske holdninger rettet mot kvinner.