Egberts dominans over sørlige England kom til sin slutt da Wiglaf fikk makten i Mercia. Wiglafs tiltredelse er fulgt av bevis på hans uavhengighet fra Wessex. Chartere indikerer at Wiglaf hadde autoritet i Middlesex og Berkshire, og i et charter fra 836 benyttet Wiglaf frasen «mine biskoper, er, og magistrater» for å beskrive en gruppe som omfattet elleve biskoper fra erkebispesetet Canterbury, inkludert biskoper fra seter innenfor vestsaksiske områder. Det er betydningsfullt at Wiglaf kunne sammenkalle en slik gruppe av framtredende menn; vestsakserne, selv om de var i stand til å gjøre det, sammenkalte ingen tilsvarende møter. Wiglaf kan også ha ført Essex tilbake inn under Mercias innflytelse i løpet av de årene da han tok tronen. I East Anglia preget Æthelstan mynter, muligens så tidlig som 827, men mer sannsynlig etter en gang rundt 830 da Egbert innflytelse og dominans var redusert etter at Wiglaf hadde blitt konge i Mercia. Denne demonstrasjonen på East Anglias selvstendighet er ikke overraskende da det var Æthelstan som antagelig var ansvarlig for å ha beseiret og drept både Beornwulf og Ludeca.