De ulike østkirkene løste seg fra resten av kirkefellesskapet til ulike tidspunkt og ikke minst av helt forskjellige grunner: 431 vedtok konsilet i Efesos at Maria ikke bare måtte betegnes som Jesu mor, men også som . Kirken som ikke godtok denne læren (ofte betegnet som ), utgjør i dag den assyriske kirke. 451 vedtok konsilet i Kalkedon at Jesus Kristus har to naturer, nemlig en menneskelig og en guddommelig. Kirkene som ikke godtok denne læren (ofte betegnet som ), utgjør i dag de orientalsk-ortodokse kirkene. I det store skisma, som ofte tidsfestes til 1054, oppstod den siste store splittelsen, nemlig mellom den ortodokse kirke og den katolske kirke. Mellom 1182 og 1930 aksepterte enkelte delgrupper av de ovennevnte tre kirkefamiliene paven som sitt åndelige overhode, men beholdt sine liturgiske særtrekk. Dermed er de fremdeles «østkirkelige», selv om de utgjør en del av den katolske kirke, og omtales derfor som orientalske katolske kirker.