Rangeringen ble introdusert etter verdensmesterskapet i 1976, som et middel for å bestemme seeding i senere mesterskap. Det første systemet var meget enkelt og tok kun hensyn til resultater fra verdensmesterskapet de tre foregående årene. Spillere fikk fem poeng for å ha vunnet mesterskapet, fire for å ha tapt i finalen, tre for å ha tapt i semifinalen, to for å ha tapt i kvartfinalen og ett dersom de tapte i åttendedelsfinalen. Ray Reardon, som hadde vunnet mesterskapet de tre foregående årene, ble den første spilleren som offisielt ble rangert som nummer en, med femten poeng.