Den eldste indoiranske språkformen, vedisk, hadde en toneaksent som tilsvarte den gammelgreske (jamfør vediske , med gammelgresk , «fot»). Aksenten kunne falle på hvilken som helst stavelse i ordet, og ble uttalt med en høy tone (). I klassisk sanskrit ble den tonale aksenten endra til en dynamisk aksent. Aksentens posisjon stemte ikke overens med den gamle tonale aksenten, men falt, omtrent som i latin, etter forutsigbare regler på den nest siste, tredje siste eller fjerde siste stavelsen. Betoninga følger ulike regler i de nyindoariske språkene, men er nesten aldri betydningsskillende. Et unntak er assamesisk (jamfør «han drikker» med «da»).