Det manuskriptet som inneholder det meste av de tradisjonelle fortellingene om David er , et latinsk dokument skrevet en gang rundt 1094 av biskopen i St. Davids, Rhygyfarch ap Sulien, og helgenbiografien ble oversatt til walisisk senere i middelalderen som . Forfatteren selv hevdet at biografien var basert på dokumenter som han hadde funnet i katedralens arkiver, men moderne historikere er skeptiske til noe av hva den hevder. Et av Rhygyfarchs mål var at dette dokumentet skulle etablere en form for uavhengighet for den walisiske kirke som risikerte å miste den som følge av den normanniske invasjon av England i 1066 og bli underlagt erkebiskopen av Canterbury. Det er betydningsfullt at det er sagt at David fordømte pelagianisme i løpet av en hendelse før grunnen steg opp under ham. Rhygyfarch hevder at David var utpekt som erkebiskop av patriarken i Jerusalem, en posisjon Rhygyfarch hevder ble bekreftet av kirkemøtet i Llanddewi Brefi ved almen godkjennelse. Dette kravet på sankt Davids metropolittisk status som en erkebiskop (og således av samme status som Canterbury erkebispedømme) ble senere støttet av biskop Bernard av St. Davids, Geoffrey av Monmouth, og Gerald av Wales. Rhygyfarchs krav kan være historisk tvilsomt, men det er liten tvil om at han reflekterte en allerede eksisterende tradisjon. Asser av Sherborne skrev i 893 en biografi om Alfred den store, , hvor han klart beskriver sin slektning biskop Nobis ved St. Davids som «erkebiskop».