Stendhal er realist og romantiker, men ulike de andre romantikerne, tjue år yngre enn ham selv. Han avskyr sentimentale fraser og utflytende poetisering. Chateaubriands retoriske prosa førte Stendhal over på det motsatte stilideal, til , lovverket under Napoléon som trådte i kraft i 1804. Her fant han presisjon og saklighet. Den kjølige og på samme tid følsomme analyse fant sitt uttrykk i . Han hadde latt seg inspirere fra en rettssak i samtiden, en mordhistorie fra hans hjembygd som vakte stor oppsikt i 1827 og fant sitt uttrykk i romanen om en ung mann som elsker to diametralt forskjellige kvinner, skyter den ene i kirken, og tar imot dødsstraffen for handlingen. Innenfor denne handlingsrammen har Stendhal lagt til en detaljert karakterstudie av en hovedfigur med mange trekk fra seg selv. Det «røde» er lidenskapen og dens irrasjonalitet som ødelegger fornuften og fører hovedpersonen til skafottet. Det «sorte» er presteveldet som forfatteren avskydde, restaurasjonens bigotteri, hykleri og klassefordommer. Hans realisme er hans beskrivelse av trivielle og motbydelige detaljer, i sitt vitebegjær. «Jeg er sikker på min oppriktighet, min sannhetsdyrkelse,» skrev han i sin selvbiografi.