Den tidlige mineralutvinningen i Norge var blant annet uttak av kleberstein utover den mengden som ble forbrukt lokalt. Utvinning av jern fra myrmalm var den eneste metallproduksjonen av betydning i landet til slutten av 1400-tallet. På 1600-tallet fikk bergverkene og tilknyttede smeltehytter for jern og kobber et oppsving og økonomisk betydning, særlig med Kongsberg sølvverk. Svovelkis var lenge et viktig produkt fra sulfidmalmgruvene dels som biprodukt fra sink- og kobberproduksjon og dels som biprodukt. Utenom bergverken var utnyttelse kalk (til blant annet mørtel), uttak av bygningsstein, sand, pukk, skiferheller og leire (til teglverk og lettbetong) lenge det viktigste. Utvinning av naturstein består av to hovedtyper: blokkstein (for eksempel utnyttelse av larvikitt) og skifer. På 1900-tallet ble andre industrimineraler relativt viktigere med rundt 14 % av produksjonsverdien på 1980-tallet, mens pukk, sand og grus sto for 24 % produksjonsverdien. Pukk produserer ved stasjonære verk og til dels ved mobil anlegg i forbindelse med for eksempel veibygging. Sand og grus tas ut av kommersielle aktører samt av Vegvesenet, kommuner og andre med egne rettigheter. Rundt 1900 ble det vanligere med stein i arkitekturen i Norge. Blokkstein utvinnes særlig i Larvik-området, skifer på Otta og Oppdal, og marmor i Fauske. Kalk utvinnes blant annet i Rana, Verdal og på Hustad. brukes særlig til produksjon av sement. Hustadmarmor ved Molde er i Europa en betydelig produsent av hvitt kalkslam som fyllstoff i fint papir.