Den ble grunnlagt av Henri de Saint-Simon (1760–1825) og i stor grad preget av Auguste Comtes (1798–1857) («positive filosofi»). Dens mål var bl.a. å garantere fremskritt og et rettferdig samfunn ved å strukturere samfunnet etter vitenskapelige prinsipper. Det var derfor mange sosialister blant tilhengerne (f.eks. Charles Fourier og Pierre-Joseph Proudhon). Fra Frankrike (Pierre Lafitte, Emile Littré) spredte ideene seg hovedsakelig til Storbritannia (Jeremy Bentham, John Stuart Mill, Frederic Harrison, George Henry Lewes), Italia (Roberto Ardigò) og Belgia (Hector Denis), og utviklet seg til særpregede varianter i disse landene. Også Herbert Spencers teorier om fremskritt som en konsekvens av evolusjon står i en (klassisk) positivistisk tradisjon (jf. sosialdarwinisme). oppstod noe senere og hadde Ernst Mach (1838–1916) og Richard Avenarius (1843–1896) som sine viktigste representanter. Den søkte å finne grunnlaget for erkjennelsen i de rene sansefornemmelsene. De grunnleggende elementer i verden er farve, lyd, trykk, varme og andre tilsvarende sanseinntrykk. Begreper som og oppfattes som rene tankekonstruksjoner. For vitenskapen er slike begrep ikke mer enn nyttige verktøy, siden spekulasjoner om objekters virkelige eksistens går utover sanseinntrykkene, og avvises som metafysikk (jf. instrumentalisme). Empiriokritisismen var i sin tur en viktig impuls i utviklingen av Wienerkretsens («nypositivisme»). Representanter var bl.a. Rudolf Carnap, Herbert Feigl, Hans Hahn, Philipp Frank, Richard von Mises, Arne Næss, Moritz Schlick og Friedrich Waismann. Ifølge den logiske empirismen kan man også nå erkjennelse om verden a priori, dvs. kunnskap forut for erfaring. Setninger ble bare regnet som hvis de enten (1) kan formuleres innen logikk og matematikk eller (2) er basert på som gjengir sanseerfaringer. De førstnevnte kalles – de sier ikke noe om verden, bare om forholdet mellom symboler. Basissetningene sier derimot noe om verden og hevdes å kunne verifiseres (bevises) ved hjelp av sanseerfaring. Alle vitenskaper arbeider for å finne lovmessigheter mellom sansbare fenomener, og det er ingen avgjørende logisk eller metodologisk forskjell mellom vitenskapene. Derfor kan alle vitenskaper samordnes innenfor én enhetsvitenskap.