Jødene i tsarens Russland ble diskriminert på alle områder. De hadde lenge vært tvunget til bo i et bestemt område vest i imperiet. De fikk heller ikke bo i byene, var utelukket fra visse yrker og fra deler av utdanningssystemet. Jødene ble presset sammen i landsbyer, , med småhandel og håndverk som eneste yrkesmuligheter. Ved første verdenskrigs utbrudd bodde 5,2 millioner jøder i det russiske imperiet. Begrensingen i geografisk bosetting ble delvis opphevet under første verdenskrig på grunn av krigshandlingene der, og etter revolusjonen i 1917 ble diskrimineringen fra tsartiden opphevet. Jødenes frigjøring førte til økende integrasjon eller assimilering etter hvert som stadig færre, særlig i storbyene, regnet jiddisch som sitt morsmål. Jøder fikk adgang til høyere utdanning, og i Ukraina og Hviterussland i 1939 utgjorde jøder halvparten eller flere av leger, tannleger og farmasøyter. Fra å være en marginalisert del av befolkningen under tsaren, deltok Sovjetunionens jøder i samfunnslivet på lik linje med andre. De sovjetiske myndighetene iverksatte i mellomkrigstiden tiltak mot antisemittisme, og kampanjer mot religion ved å stenge gudshus, inkludert synagoger, noe som fratok rabbinerne rettigheter og levebrød.