Rosings språk skilte seg kraftig fra dét hans danske skuespillerkolleger førte; hans åpne, norske vokaler, tykke trønderske l-er og setningsmelodien som gikk opp mot slutten, enten han spurte eller svarte. «Rosing talte hverken norsk eller dansk, men kattegatsk», uttalte en av hans kolleger. Språket hans ble omtalt og analysert, kritisert og latterliggjort, og han arbeidet hardt for å få det «fordansket», blant annet ved å holde seg borte fra omgang med landsmenn de første par årene han var ved teatret. Etterhvert utviklet han et scenespråk, som fortsatt brøt på det norske, men ble både beundret og kopiert. Det påvirket i lang tid skuespillernes scenespråk ved Det Kongelige Teater, og det endret retorikk og språk både i kirker og rettssaler. Datteren Emilie anla også, etter sin far, et norskklingende scenespråk, som hun ble kritisert for og måtte kjempe for å bli kvitt.