Arnulf var hertug av Kärnten da han styrtet sin onkel, keiser Karl den tykke, i et statskupp i 887, og onkelen døde av sykdom noen få måneder senere. Arnulf var en illegitim sønn av Ludvigs bror Karloman, konge av Bayern. Det store karolinske Frankerriket, som Karl den store hadde samlet, ble brutt opp. Han ble konge av kun Østfrankerriket (nåværende Tyskland) mens Vestfrankerriket (hovedsakelig nåværende Frankrike), Burgund og Italia valgte egne konger. Frankerriket ble aldri igjen samlet til et rike. Arnulf vant tronen i Tyskland bortimot uten en kamp, men han havnet snart i kamp mot ytre fiender. Han viste seg som dyktig i strid og en kompetent leder. Han måtte forsvare sine grenser mot vikingangrep fra nord, og mot madjarer, slavere og andre sentraleuropeiske folk. I Italia var det særlig to italienske adelsmenn som kjempet om å bli konge, og paven fryktet at kirkens eiendommer ville bli rammet. Han tilbød keiserkronen til Arnulf om han kom sørover og innførte fred. Arnulf invaderte Italia flere ganger, men hans autoritet som keiser ble kun respektert så lenge han oppholdt seg i landet. Til sist ble han rammet av slag og måtte trekke seg ut. Planen å gjøre sine sønner utenfor ekteskap til konger i Italia og Lotharingia var ikke vellykket, og tapte seg straks han selv døde.