Gruppens sammensetning – fele, gitar og banjo – var typisk for 1920-årene, selv om banjoen var vanligere i North Carolina enn lenger sørpå. «String bands» uten felespiller var rene unntak, med The Carter Family som det mest kjente – men de fleste grupper hadde bare én. The Skillet Lickers mønstret tre, med de mulighetene det gav. To av dem spilte melodien; den tredje med en lavere (dypere) toneart i harmoni med de andre. I sitt felespill var McMichen inspirert av jazz og blues. Den mer konservative Fate Norris forlot gruppen i 1930 og dannet en ny gruppe, The Playboys. En stund spilte Lowe Stokes – også han en fremragende felespiller og "a wonderful fiddler" ifølge Bill Monroe – i gruppen. Den fremførte en del instrumentaler – f.eks. "McMichen's Breakdown". Denne bruken av «breakdown» ble senere overtatt av Bill Monroe, Earl Scruggs og deres etterfølgere innen bluegrass. Monroe var også inspirert av McMichens felespill. En mandolin stemmes som en fele, og Monroe forsøkte å spille mandolin som McMichen spilte fele. I 1950-årene gjenopptok han også The Skillet Lickers' praksis med å ha med tre felespillere. Minst én serie innspillinger, i 1954, ble gjort med tre felespillere.