Det er visstnok kordirigent Johan Diederich Behrens' og kapellmester Friedrich August Reissigers fortjeneste at den ble en egen melodi. Behrens festet seg ved denne sekvensen i og satte til Jørgen Moes dikt. Reissiger arrangerte den så for mannskor og piano i 1851. I har melodien formen a–b–c–a–b, men i sangen har den formen a–b–c–b.