I 1964 ble han ansatt som sekretær for Venstres stortingsgruppe. Slungård var statssekretær for statsråd Helge Seip og senere Helge Rognlien i Kommunaldepartementet under Borten-regjeringen 1965–1971, men hadde et kort avbrekk i 1969 for å kunne stille til Stortinget; han var Venstres 1. vararepresentant fra Akershus 1965–1973. Seip ønsket å løse etterkrigstidens boligmangel, så de la «vekt på å aktivisere kommunene gjennom utarbeiding av rullerende boligbyggingsprogrammer og en aktiv kommunal tomtepolitikk». Olav Garvik har beskrevet Slungård som «en bulldozer av en statssekretær». Da Seip valgte å fratre som statsråd på grunn av motsetningene i Borten-regjeringen om EEC/EF, var Slungård på tale som hans etterfølger, men møtte motstand fra blant andre Gunnar Garbo og Halfdan Hegtun og fortsatte som statssekretær. Slungård brøt med Seip over EF-saken under Venstres landsmøte i 1972, da partiet sprakk. Slungård var redaktør ved Venstres pressekontor før han gikk tilbake til embedsverket i 1972 som sekretariatsleder for Lokaliseringsutvalget.