Det var i hovedsak teologisk uenighet som skapte konflikt og isolasjon. I midten av 1940-årene utkom boken «Falsk lære» av indremisjonsforkynner og stortingspolitiker Endre Vestvik hvor «smithianernes» teologiske villfarelser og utspekulerte sjelefiske fikk det glatte lag. I boken beskrev Sofus Anker-Goli i 1950 Smith-vennene som et sektvesen som brukte andre kristne forsamlinger som misjonsmark, og beskyldte dem for å så splittelse og spre vranglære blant andre kristne. Tilsvarende retorikk ble anvendt hos Indremisjonsselskapet. Blant Norsk Luthersk Misjonssamband ble det distribuert tydelige advarsler mot «smithianerne» og deres «uhyggelige villfarelse» i et skriv forfattet av skolestyrer Øyvind Andersen ved den kristne skolen Fjellhaug Misjonshøgskole i 1942. Disse advarslene førte til at de som bekjente seg til Johan O. Smiths lære ble utestengt fra bedehus og forsamlingslokaler. Dissenterloven ble tidvis også brukt til å forby utleie skoler og andre offentlige lokaler. Tilsvarende advarsler har blitt distribuert i andre land.