Innlemmelsen av området i kongeriket Preussen var forbundet med en rekke problemer. Den forvaltningsmessige enheten stod i de første årene av provinsens historie under de såkalte standsherrene. Denne gruppen av mediatiserende fyrster bevarte enkelte privilegier til lenge inn i 1800-tallet. De beholdt i en viss utstrekning retten til tilsyn med skoler og kirker. Det andre sentrale problemet bestod i å danne et forent rettsvesen gjennom oppløsning av godsherrenes rettigheter over bøndene under bondefrigjøringen i Tyskland. Selv om det i 1820 kom en lov som opphevet lovligheten av naturalytelser (), fantes det tallrike enkeltreguleringer og lokale forskrifter. Deres avskaffelse var kontroversielle frem til 1848 og førte til at Provinsiallanddagen frem til Vormärz regelmessig behandlet store konflikter, som i hovedsak bragte riddergodseierne store fordeler. Usikkerheten omkring eierskapet til land var en av årsakene til opptøyene på landsbygden i begynnelsen av marsrevolusjonen i 1848. På lengre sikt ble ikke bøndenes bekymringer for å bli fortrengt av de store grunneierne bekreftet. I stedet ble begge de vestlige provinsene i Preussen – Westfalen og Rhinprovinsen, etablerte som de prøyssiske områdene med den laveste andelen av godseiendommer.