I den første kristne perioden av det sene romerske keiserriket, i tiden 350-500 e.Kr. blomstret veggmaleri, mosaikkdekorasjon av takflater og gulv foruten gravskulptur, mens skulptur i legemsstørrelse og panelmaleri døde ut, antagelig av religiøse grunner. Da keiser Konstantin den store (272-337) flyttet keiserrikets hovedstad til Bysants (deretter omdøpt til Konstantinopel) tok romersk kunst til seg i stadig større grad østlige, orientalske påvirkninger og framsto i Østromerrikets bysantinske formspråk. Da Roma ble plyndret og herjet av barberere på 400-tallet flyttet kunstnere ut og fant oppdragsgivere i den østlige hovedstaden. Den store kirken Hagia Sofia i Konstantinopel sysselsatte rundt 10 000 arbeidere og kunstnere, det siste store utbrudd av romersk kunst og engangseksperiment som aldri ble videreført i bysantinsk arkitektur, under keiser Justinian I den store (527-565), som også ga ordre om å skape de berømte mosaikker i Ravenna.