I antikken argumenterte blant annet Galen for at de kvinnelige og mannlige kjønnsorganene i hovedsak er like, og at forskjellen ligger i at de kvinnelige befinner seg på innsiden, mens de mannlige befinner seg på utsiden. Dissekering av menneskekroppen ble først vanlig i renessansen, og flere renessanse-anatomikere, som Colombus, Falloppius, Swammerdam og De Graaf, påberopet seg «oppdagelsen» av organet klitoris. Andre, som anatomikeren Vesalius fant ikke plass for et slikt «unyttig organ» i sin beskrivelse av de kvinnelige kjønnsorganer, og argumenterte derfor mot eksistensen av klitoris hos normale kvinner. Klitoris eksistens i normale kvinner, samt dens bestanddeler og navn var lenge omstridte temaer.