For rundt 1500 år siden oppdaget indiske leger at urinen hos personer med diabetes smakte søtt. De observerte også at maur samlet seg rundt den søte urinen. På starten av 1800-tallet mente engelske leger at sukker fantes i blodet og ble utskilt i urinen. Legene gav sykdommen navnet diabetes mellitus, som kan oversettes som «stor søt vannmengde». Den franske legen Claude Bernard beviste i 1844 at mennesker har sukker i blodet, selv når de ikke spiser. Han påviste også at leveren hadde et sukkerlager bestående av glykogen. I 1911 utviklet den norske legen Ivar Christian Bang en måte å måle blodsukker hos mennesker. Den danske distriktslegen Hans Christian Hagedorn og apoteker Normann Jensen videreutviklet målemetoden, som ble en suksess.