Flåtekappløpet akselererte gjennom 1910 og 1911 da Tyskland begynte bygging av fire skip hvert år mens Storbritannia svarte med fem skip hvert år. Spenningen kom til et høydepunkt med den tyske flåteloven av 1912, som la fram en plan om en flåte på 33 slagskiper og slagkryssere. Dette ville overgå Royal Navy i deres hjemlige farvann. For å gjøre situasjonen enda verre for Storbritannia hadde den østerriksk-ungarske flåten startet bygging av 4 dreadnoughter, mens italienerne hadde fire og skulle starte bygging av to skip til. Overfor disse truslene kunne Royal Navy ikke lengre garantere vitale britiske interesser. Storbritannia stod overfor valget mellom å bygge flere slagskip, trekke seg tilbake fra Middelhavet, eller søke en allianse med Frankrike. Ytterligere skipsbygging vil bli uakseptabelt dyrt i en tid der en stadig større del av statsbudsjettet måtte brukes til sosial velferd. En tilbaketrekning fra Middelhavet ville bety et stort tap av innflytelse, som ville svekke britisk diplomati i MidtØsten og ryste stabiliteten i det britiske imperiet. Den eneste mulige løsningen, og som marineminister Winston Churchill anbefalte, var å foreta et brudd med den eldre politikken og inngå en allianse med Frankrike. Franskmennene skulle da ta seg av Italia og Østerrike-Ungarn i Middelhavet mens britene vil beskytte Frankrikes nordkyst. Tross motstand fra noen britiske politikerne organiserte Royal Navy seg etter denne planen i 1912.