Det var likevel først under renessansen at folkelige fortellinger, bøker og beskyldninger om slike hendelser ble vanligere. Sabbaten blir nevnt i , «Feilgrep av katarene» (det vil si hekser), fra 1437. Det samme gjelder prekentekstene til den italienske fransiskanerpredikanten Bernardinus av Siena (1380–1444) som har vært viktige for den seinere forståelsen av fenomenet. Andre hentydninger til møter mellom hekser og demoner finnes i «Heksehammeren» fra 1486, inkvisisjonens håndbok i heksejakt. I (kjent som , «den lille hekseboka») fra 1489, en traktat om hekseri som fikk stor utbredelse særlig i tyskspråklig område, avviste Ulrich Molitoris forestillinger som nattlige ritt, heksesabbaten, og djevelavkom etter kjønnslig omgang mellom hekser og djevelen. Molitoris, som var kirkelig rettslærd, avviste også tilståelser etter tortur, men er blant de forfattere som i praksis innsnevret heksebegrepet til kvinnekjønnet og gikk inn for dødsstraff for hekser. Den tyske biskopen Peter Binsfeld (1545–1598) hevder i sin «heksetraktat» fra 1591 at deltakelse i heksesabbater er et bevis for at en person utøver heksekunst.