I 1808 stod Danmark-Norge tilbake med en hær på mann med uten sin marine, totalt militært underlegen fienden Sverige, og uten alliansen med Russland som militær garanti. Avtalen i Fountainebleu innebar en viss militær garanti fra Frankrike, men resultatet av den fransk-spanske hærstyrken som ble sendt mot Skåne i mars 1808 ble ny britisk militæraksjon, senkingen av danskenes siste gjenværende linjeskip, og en sementering av Danmarks valg av side mot Storbritannia og støtte til Kontinentalblokaden. Hovedmålet nå ble å beholde Norge, og hovedvirkemidlet var å fortjene nordmennenes gunst gjennom livsviktige forsyninger av korn under den britiske hungersblokaden av Norge. Da Napoleon i 1812 startet felttoget mot Russland, skulle Danmark stille soldater til å dekke flanken i nord. Russland reagerte på Napoleons angrep og danskenes støtte til dette, med å gi ny, formell støtte til svenskekongens krav på Norge. Og blokaden skapte hungersnød da den norske kornhøsten slo feil i 1812, og det norske eksporteventyret fra lisenstiden 1809–12 brøt nå fullstendig sammen. Utover vinteren og våren 1813 brøt det ut en rekke hungersopprør i norske byer, og flere steder tvang bøndene til seg det siste kornet myndighetene rådde over. Den anti-svenske holdning som hadde rådd i jobbetiden, ble nå avløst av høylytte krav fra norske embetsmenn og kjøpmenn om fredsslutning, og det ble åpenbart sendt en norsk delegasjon til Storbritannia for å sondere mulighetene for britisk aksjon eller norsk selvstendighet under britisk beskyttelse. På Østlandet derimot, gikk toneangivende handelsmenn som Hermann Wedel Jarlsberg og Carsten Tank nå inn for å gå den korteste og sikreste vei ut av krisen – i union med Sverige.