USA hadde oppnådd en tidlig form av andreslagsevne ved hjelp av kontinuerlige patruljer med strategiske kjernefysiske bombefly, og med et stort antall fly som alltid var i lufta - på vei til eller fra utgangsposisjoner nær grensen til Sovjetunionen. Dette sikret at USA kunne slå tilbake med et like hardt gjengjeldelsesangrep, selv etter et forkjøpsangrep med atomvåpen. Taktikken var imidlertid problematisk på grunn av den høye kostnaden for å holde nok fly i luften til enhver tid, og muligheten for at slike fly kunne skytes ned av Sovjetiske Bakke-til-luft-missil før de nådde målet. Etter hvert som det ble klart at USA hadde bedre raketter enn Sovjetunionen, ble i stedet ICBM-raketter gitt prioritet over bombefly. høgre|mini|USS «George Washington» (SSBN-598) Landbaserte utskytingbaser for atomraketter var imidlertid også sårbare. Dette ledet til utviklingen av ubåter med mulighet til å skyte ut atomraketter. De første slike var -klassen i 1959. Slike ubåter ville være sikre mot effektene av atombomber på kort sikt, og utgjorde derved en sikker form for andreslagsevne som ikke ville kunne ødelegges ved et overraskelsesangrep.