Blant konger og andre stormenn var det vanlig å sette bort noen av barna, spesielt sønnene, til oppfostring. De som fostret opp kongsbarn eller høvdingbarn var selv av gode ætter, men ofte av litt lavere rang enn familien til barna de fostret opp. Når en høvding eller konge satte barnet sitt til oppfostring, var det en tillitserklæring til ham som skulle fostre opp barnet. Fosterfaren/fosterfamilien skulle da ta seg av barnet, samtidig som de da kom i et vennskapsforhold til barnets far. Barnet som vokste opp hos fosterfamilie, fikk gjerne et like sterkt forhold til disse som til sin egen familie. Fosterskap var trolig den sterkeste formen for allianse som fantes - både vennskap og familie i ett.