Teksten gir et viktig innsikt i både Claudius' karakter og forholdet mellom keiseren og senatet. Claudius gikk inn i en lang digresjon om Romas eldste historie, og som viser effekten av hans studier under historikeren Titus Livius. Denne formen for pedanteri er karakteristisk for Claudius og som umiddelbart identifiserer ham som taleren. Talens stil og innhold antyder at Claudius var villig til å la seg framstå som en lærd og tolerant vokter av de gamle senatoriske rettigheter og verdier, ivrig til å gi de samme privilegier til verdige menn i provinsene. Talen har også referanser til andre hendelser i Claudius' styre, slik som Valerius Asiaticus' fall og som Claudius utpekte til fordømmelse.