Det er åpenbart at mennesket ikke bare er en del av den øvrige skapningen, men at det regnes som kvalitativt forskjellig bare ved det å være menneske. I dette ligger også vesentlige deler av den israelittiske etikken som særlig representeres ved loven og profetene, og som ivaretar de svake i samfunnet og tilskriver dem verdi (2 Mos 23:12; 5 Mos 10:17f; 14:29; Amos 2:6; 8:6; Jes 1:17–26; 5:7–23; 3:7–24). Ifølge en del forskere representerer Israel en særlig og uvanlig egalitær bevegelse som skiller seg fra andre grupperinger med sin vektlegging av en flat egalitær struktur, der selv de fattige blir tilkjent verdi og rettigheter. I nyere debatt har man satt spørsmålstegn ved om denne vurderingen av menneskets herredømme – at mennesket ikke bare skulle vokte verden, men at alt skulle legges «under hans føtter» (Salme 8:7) har medvirket til miljøkatastrofer.