Det fins likevel tilfeller der det er påkrevd å minimere faren for type-II-feil. Dette kan være tilfellet hvis den alternative forklaringen krever handling for å unngå et problem eller en farlig situasjon. Når man f.eks. får mistanke om en hittil ukjent alvorlig bivirkning av et nytt medikament, har minimaliseringen av type-II-feil av etiske grunner høyere prioritet enn minimaliseringen av type-I-feil. Nullhypotesen i dette eksempelet ville lyde «Medikamentet har ingen bivirkninger.» Å forkaste denne hypotesen når den er sann (dvs. å akseptere at medikamentet har bivirkninger, når det ikke har det – en type-I-feil), er uheldig sett fra et vitenskapsteoretisk perspektiv. Men å akseptere den når den er falsk (dvs. å anta at medikamentet ikke har bivirkninger, når slike fins – en type-II-feil), kan resultere i menneskelige lidelser. Derfor kan forskningsetikken i slike tilfeller tilsi at vitenskapsteoretiske overveininger settes til side, og at en liten mistanke om fare veier mer enn «god vitenskapelig praksis» (føre-var-prinsipp).