I Norge er statsrett, ut fra en definisjon, rettsregler som bare kan endres etter prosedyren i Grunnloven § 121 (derunder kravet om 2/3 flertall i Stortinget). Dette gjelder først og fremst reglene i grunnloven. I tillegg har det i Norge – i motsetning til i de fleste andre land – vokst frem en lære om at rettsregler skal gjelde som konstitusjonell rett selv om de ikke er fastsatt etter prosedyrereglene i § 121. Denne læren kalles konstitusjonell sedvanerett. Men denne læren har neppe hatt betydning i praksis, og den byr dessuten på store problemer i forhold til spørsmålet om hvem som kan fastsette (herunder endre) konstitusjonelle regler. I mange av de sammenhenger der læren har vært påberopt, er den heller ikke nødvendig for å nå frem til et resultat mange borgere vil betrakte som tilfredsstillende. Domstolskontrollen med at lover og forvaltningsvedtak er i samsvar med grunnloven er her et eksempel. Det er i dag ingen tvil om at domstolene i Norge har adgang til å underkjenne lover som strider mot Grunnloven og forvaltningsvedtak som strider mot lov. Denne adgangen er imidlertid ikke eksplisitt hjemlet i grunnloven. Det synes imidlertid å være klart at bestemmelsen i § 88, som sier at Høyesterett dømmer i siste instans, gir tilstrekkelig grunnlag for kontrollen. Dette basert på snart 200 års praksis. Dersom dette legges til grunn, vil Stortinget altså ikke kunne oppheve domstolskontrollen gjennom vanlig lovvedtak. Dermed er den også statsrett i formell forstand.