De spanske myndighetene ble likevel ikke berørt økonomisk. De eide bare to av tre store gallioner og ingen av handelsfartøyene. De som tapte mest, ikke bare tapet av skipene, men også fra de dyrebare varene ombord (pepper, kochenille, kakao, uke, indigo, huder osv.) var private handelsmenn. Meldingen om at sølvflåten hadde kommet betryggende fram til Vigo ble først feiret av handelsmenn i Holland, men de påfølgende rapportene om slaget ble møtt med blandede følelser i Amsterdam, siden rikdommen som ble kapret eller ødelagt hørte like mye til engelske og nederlandske handelsmenn, som det gjorde til de spanske. De spanske myndighetene eide sølvet, og det meste av dette hadde alt blitt losset fra skipene før de allierte gikk til angrep, og det ble til slutt fraktet til borgen i Segovia. De allierte klarte derfor ikke å ta så mye av sølvet selv. Myntmester Isaac Newton sa i juni 1703 at den totale mengden metall som ble gitt til han var rundt 2 043 kg sølv og om lag 3,4 kg gull, til en estimert verdi på bare 14 000 pund. I februar 1703 ga Filip V ut et påbud, som en slags represalie, om å konfiskere alt sølvet som hadde kommet med sølvflåten og som tihørte engelskmenn eller nederlendere, totalt fire millioner peso. I tillegg valgte kongen å låne to millioner peso fra det som hadde kommet fra spanske handelsmenn og konsulatet i Sevilla. Totalt klarte Filip å reise nesten syv millioner peso, som utgjorde om lag halvparten av sølvet fra flåten, noen av de største summene i historien som en spansk konge har fått fra den amerikanske handelen. Resultatet ble en uventet stor økonomisk gevinst for Filip V.