Et hovedmotiv for dekonstruksjonen av de fundamentale motsetningene/dikotomiene som er innebygget i tanken, er å kritisere den såkalte logosentrismen. Den dominerende siden, det høyest rangerte begrepet i et motsetningspar, vil alltid referere til en eller annen form for nærvær (tilstedeværelse), en virkelighet som er positivt gitt komplett, enkel, uavhengig, og fundamental. Eksempler på dette er Platons former eller Aristoteles substanser. Dette nærværet er alltid forstått som den polare motsetning til noe som er negativt, ufullstendig, sammensatt, avhengig eller avledet av noe annet (for eksempel materie, skapninger, utseende/skinn). Platons former/ideer er altså komplette, uavhengige og fundamentale, i motsetning til materien. Derridas dekonstruktive analyser viser hvordan nærværets renhet og prioritet aldri opprettholdes i tekstene til de store metafysikere. Resultatet av dette er en kritikk av metafysisk tilstedeværelse.