En sentral bestemmelse i traktaten foreskrev at kineserne åpnet en rekke havner for fri britisk handel. Det gjaldt havnebyene Kanton, Xiamen (Amoy), Fuzhou, Ningbo og Shanghai (Art. 2). Helt spesifikt avviklet traktaten kantonsystemet, som hadde pålagt handelen over Kanton en rekke innskrenkelser: De britiske handelsfolkene trengte ikke å holde seg innenfor egne handelsenklaver i byene. I traktathavnbyene fikk de uinnskrenket bosettingstillatelse over alt. Britene fikk også rett til å opprette konsulater i alle traktathavnene (Art. 2). Britene var ikke lenger henvist til formidlere fra det såkalte cohonggildet elle hoffutnevnte handelsmyndigheter (hoppoer) i sin kontakt med kinesiske handelshus (Art. 5). Den inntil da vanlige kinesiske monopolistisk-administrative prisfastleggelse til utlendingens ugunst bortfalt. Det eneste handelsinngrep var fra nå av moderat eksport-, import- og transittollavgifter for alle handelsfolk, uavhengig av deres nasjonalitet (Art. 10).