Polygnotos benyttet seg av en sparsommelig fargepalett (svart, hvit, gul og rød) som han arvet fra sine forgjengere og den tradisjon han sto i. Det var samtidig ikke kjemiske farger tilgjengelig i hans samtid som senere malere kunne nyte godt av. Teknisk sett var hans kunst primitiv ved at hans maleriene hans tilsynelatende var mer tegninger med farger uten gjengivelse av lys og skygge. Til tross for denne "naive" stilen, forble han relevant i århundrer selv etter oppfinnelsen av perspektivet. Hans fortreffelighet, ble det sagt, lå i skjønnheten i fremstillingen av enkeltfigurene, men spesielt i det «etiske» og de ideelle karakterer i hans kunst som Aristoteles berømmet. Han hadde den samme storslåtte væremåte som den store Feidias, hans samtidige, og som han kanskje var læremester for. Enkelhet som var nær barnelik, stemning som både var edel og mild, store ynde og sjarm i utførelsen er noen av de superlativer som har blitt benyttet om hans verker i kontrast til de mer livlige, kompliserte og teknisk mer overlegne malerier fra den senere tid.