Disse politiske manøvreringene var svært gunstige for frankerne generelt, men skapte alvorlige trusler mot Karlomans posisjon. Han hadde blitt etterlatt uten allierte: han forsøkte å benytte seg av sin brors allianse med langobardene for fremme sin egen agenda i Roma, tilbød sin støtte mot langobardene pave Stefan III og gikk inn i hemmelige forhandlinger med Christophorus, som hadde blitt etterlatt isolert etter den frankisk-langobardiske allianse. Primicerius Christophorus, kanskje den mest hensynsløse politiske aktør i perioden, hadde først støttet seg på langobardenes støtte, men hadde deretter snudd og fikk Desiderius' fremste representant i Roma, presten Waldipert, blindet. Da Karl den store i 770 inngikk ekteskap med Desiderius' datter hadde Christophorus grunn til å frykte langobardenes hevn. Desiderius sørget å få Christophorus ryddet av veien ved å få stukket øynene ut på ham, til tross for støtte fra Karlomans sendebud Dodo. Det endret den politiske situasjonen og Stefan III ga sin støtte til Karl den store og langobardene. Karlomans posisjon likevel ble reddet ved at Karl brått og uventet sa fra seg sin langobardiske hustru etter kun et år og sendte henne fra seg. Desiderius, som fikk sin avviste datter tilbake, ble rasende og ydmyket, og det synes som om han da forsøkte å inngå en ny allianse med Karloman i opposisjon til Karl og pavedømmet, som grep muligheten til å erklære sin opposisjon mot langobardene.