Folket Ahlamû (= vandrerne) er først nevnt i Amarnabrevene som henspilte på kongen av Babylon; tilstedeværelsen av Ahlamû er også attestert i Assyria, Nippur og selv ved Dilmun (Bahrain); Salmanassar I (1274-1245 f.Kr.) beseiret Shattuara, konge av Mitanni og hans leiesoldater fra det hettittiske rike og fra Ahlamû. Begrepet synes å tilsvare til det egyptiske begrepet Shasu (Shsw = vandrer), og som synes å erstatte fredløse 'Apiru (kileskrift SA.GAZ) som en betydelig årsak for ustabilitet i egyptiske Levanten fra regimet til farao Tutankhamon og framover. I det påfølgende århundret brøt Ahlamû vegen fra Babylon til Hattusa, og Tukulti-Ninurta I (1244-1208 f.Kr.) hevdet at han erobret Mari, Hana og Rapiqum ved elven Eufrat og «fjellene til Ahlamû», noe som åpenbart er regionen Jebel Bishri.