Kjernen i dette idealet var den såkalte «homo mensura»-setningen. Sofisten Protagoras var opphavet til denne setningen som sa at «mennesket var alle tings målestokk». Mennesket skulle perfeksjoneres, bli verdig, vis og lærd og få innsikt i den evige kunnskapsverden gjennom tilegnelsen av en bestemt type kunnskap. Man fokuserte på mennesket i denne verden som et mål for all dannelse. I middelalderen fikk man et større fokus på det hinsidige og en hellig Gud der en fullkommengjørelse av mennesket ikke var mulig i dette livet.