Kong Liutprand hadde i store deler av sin regjeringstid markert motstand og drevet krigføring mot pavekirken og Østromerriket som kontrollerte områder i Italia. På slutten av hans regjeringstid, i 740-årene, var Ratchis en leder i en pavevennlig opposisjon som vokste fram. Liutprand døde i 744 og hans nevø Hildeprand ble av aristokratiet i Pavia (langobardrikets hovedstad) utnevnt til etterfølger i nærvær av den langobardiske hæren. Han hadde som sin onkel markert seg som tydelig motstander av både Østromerriket og pavestolen, men han ble etter noen få måneder styrtet i en oppstand ledet av Ratchis som raskt sluttet fred med paven. Ratchis skaffet seg kontroll over de nordlige provinsene i Italia med støtte fra en del av den langobardiske adelen. Han styrte i fred med det bysantinskstyrte Eksarkatet Ravenna, men etter press fra enkelte av hans støttespillere invaderte han i 749 Hertugdømmet Pentapolis som lå under Ravenna og beleiret byen Perugia. Pave Zacharias klarte å overtale ham til å avslutte beleiringen, men med dette mistet han støtte fra hertugene og de avsatte ham i en forsamling som ble holdt i Milano samme år. De innsatte hans bror Aistulf som konge. Ratchis prøvde å motsette seg avsettelsen, men han ble tvunget til å flykte til Roma hvor han ble munk og han tilbrakte noen år i klosteret Monte Cassino sør for Roma.