Kihlman debuterte i 1951 med diktsamlingen og fulgte opp med (1953), begge mens han var student ved Helsingfors universitet. Siden 1960 har han konsentrert seg om prosa. Hans første roman (1960, norsk 1974) vakte oppsikt med sitt oppgjør med det innestengte miljøet i finlandssvensk borgerskap, i en lett kamuflert Borgå, hvor han bodde på denne tiden. Samme tema og miljø ble gjentatt i (1963). Kihlman introduserte en svært personlig og likevel universell «bekjennelseprosa» i den finlandssvenske litteraturen med boken (1971), hvor han skildrer depresjoner, destruktive ekteskap, alkohol og homoseksualitet. De to romanene (1975, norsk 1976) og (1987) skildrer også hulhet i borgerskapet. I den første skildres oppkomlingen direktør Donald Blaadh, som får lykke ødelagt av sønnens selvmord. I fortsettelsen rakner det for direktør Gerdt Blaadh da konas elsker og hans egne affærer med mannlige prostituerte kommer til overflaten. I begge bøkene drøftes forholdet mellom liv, kunst og samtid. I de tre kortromanene , og (1980–86) skildres en latinamerikansk reise der jeg-personen ønsker å adoptere en argentinsk gutteprostituert.