Vrifuru ble innført til Europa i 1855 og ble først tatt i bruk i Norge på slutten av 1800-tallet til skogbruksformål. Grunnen til at man har valgt vrifuru framfor vanlig furu er at den ikke blir angrepet av snøskyttesoppen og har større volumproduksjon. Det har i den senere tid vist seg at den er utsatt for angrep av grein og knopptørkesoppen. Underarten subsp. har først og fremst blitt benyttet i kystnære strøk, ofte til planting av lebelter, mens subsp. er plantet i fjellnære innlandsstrøk i Trøndelag og på Østlandet, men også helt nord til Finnmark. I perioden 1960 til 1990 ble det årlig plantet 2 – 3000 dekar med vrifuru. Det samlede utplantede arealet av vrifuru i Norge er på cirka 60 – 80 000 dekar. I Norden er vrifuru svært mye brukt i Sverige, hvor det er tilplantet cirka 6 millioner dekar (først og fremst i store plantefelt i Nord-Sverige, nord for 60. breddegrad), mens Island, Danmark og Finland har langt mindre arealer. Totalt i Norden er det utplantet cirka 6.5 millioner dekar.