For en tid forble sørlige Illyricum en viktig kilde for menneskemateriell for den keiserlige hær. Mange av gjenerobringene i vestlige Middelhavet ble oppnådd med tropper fra sørlige Balkan. Sikkerheten i disses hjemland ble nå basert på lokale festninger, enten nye eller oppussede. Nettverket av små festninger, hvis konstruksjoner var en byrde for de lokale samfunnene, representerte et passivt forsvar på et grunnlag av begrenset kontroll over landområdene. I gamle og nye Epirus ble femti eksisterende festninger reparert, men i henhold til Procopius, en historiker fra Østromerriket, i hans verk , ble regionen herjet bortimot hvert eneste år under keiser Justinian I den stores regime av hunere og slavere, og førte til mange romerske døde og så store ødeleggelser at området ble forlatt. Festningene hadde vist seg å være utilstrekkelige.