Den empiriske estetikken kan sies å starte med Fechner som utførte eksperimentelle observasjonsstudier om subjektive preferanser for ulike kunstverk. Gestaltpsykologi i 1920 og 30-årene representerte en videre utvikling som bidro til å belyse mekanismene bak estetisk vurdering. Ifølge gestaltteoretikerne integrerer mennesker, ved hjelp av perseptuelle lover som kontinuitet og likhet, objekter som oppfattes å høre sammen til en større helhet. Satt i en estetisk sammenheng vil skjønnhet være noe som representerer mening og stabilitet i omgivelsene. Videre satte Berlyne søkelyset på fysiologisk aktivering i verdsettelse av estetikk og han foreslo en invers U-kurve i forholdet mellom variabler som forventning, overraskelse, gjenkjennelse, symmetri og interesse, og estetisk vurdering. Viktigheten av top-down prosesser i forhold til estetisk verdsettelse har også blitt diskutert. For eksempel introduserte Martindale en kognitiv teori om estetisk preferanse, der han forklarte prosesser som fremkaller nytelse og forståelse for et kunstverk gjennom hvor mange og hvor varierte assosiasjoner stimulusen aktiverer.