I likhet med D'Arcy eide ikke Caraman ærefrykt for de store og de gode og de berømte, og han var ikke fremmed for det man kunne kalle nettverksbygging. Kontaktene hans var mange, varierte og fruktbare, kontorene hans var travle. At de av noen skulle ha blitt kalt var kanskje uunngåelig. Dette var årene med hans biografier om de tidlige britiske jesuittene som William Weston og Henry Morse og om hans hyllester til senere menn som pater Francis Devas og pater Joseph Keating. I 1956 ble han valgt til i Royal Society of Literature.