I navneloven av 1923 ble det påbudt med slektsnavn i Norge. Mange beholdt et etternavn basert på et patronymikon, mens andre tok et gårdsnavn eller navn fra annen geografisk tilhørighet som slektsnavn, en praksis som ble stueren med nasjonalromantikken. Begge disse typene etternavn er vanlig i Norge i dag. Det er fremdeles tillatt å ta et patronymikon enten som etternavn eller som mellomnavn (eksempelvis Tore Hermundsson Vigerust, Audhild Gregoriusdotter Rotevatn). Navneloven av 2002 er langt mer fleksibel på dette området enn tidligere lover. Man kan således øke distinktiviteten i et mye brukt patronymisk slektsnavn (av typen Hansen) ved å legge til et mellomnavn, selv om dette ikke har vært i bruk i de to siste generasjonene (slik den tidligere navneloven krevde), eksempelvis Per Schrøder Hansen.