De første platene ble framstilt av mange forskjellige materialer, som hard gummi, en blanding av voks og eter. I 1896 oppdaget Fred Gaisberg at skjellakk-baserte plater fungerte bedre enn hardgummi og fra 1897 ble det gått over til en blanding av ca. 1/3 skjellakk og resten mineraler som skifer, kalk, bomullfiber og lignende. Fra da av dominerte skjellakk-baserte plater markedet. Grunnen til at man blandet skjellakk med mineraler var at plater framstilt av skjellakk alene ikke var stabile nok. Det er disse tilsetningsmineralene som fører til at støy ved avspillingen av skjellakkplater. Det reduserte også prisen ved å blande inn andre materialer. Disse platene ble kalt for «skjellakkplater» eller «steinplater», og de gikk lett i stykker, eksempelvis ved å miste en på gulvet.