Lange hadde på 1960-tallet uten å lykkes, forsøkt å etablere et nytt politisk parti. At han lyktes da han forsøkte igjen i 1973, forklares med flere forhold. Tiden var inne i 1973 for et skattenekter- og anti-establishment-parti, og forklares blant annet av følgende: Den borgerlige regjeringen hadde skuffet sine velgere. Under Borten-regjeringen kom en kraftig stigning i skattenivået. Den hadde blant annet innført moms. Mange følte at den borgerlige regjeringen ikke innfridde det borgerlige velgere forventet etter et mangeårig sosialdemokratisk styre. Skattetrykket var blitt mer plagsomt enn før. Dette og andre forhold skapte et inntrykk av at Borten-regjeringen ikke var et alternativ til høyre for Arbeiderpartiet. «Gammelpartiene» var blitt for like. EF-striden og folkeavstemningen om EF i 1972 hadde bidratt til at de tradisjonelt sterke bindingene og autoritetsbåndene mellom parti og velgere hadde begynt å løsne, slik at velgermobiliteten var økt. Dette beredte grunnen for et nytt alternativ på borgerlig side. Stortingsvalget i 1973 var blant de første stortingsvalgene der fjernsynet spilte en rolle. Det nye partiet med sin alt annet enn puritanske partiformann, fikk godt gjennomslag i det nye og kraftfulle mediet. Anders Langes Parti fikk 5,0 % av stemmene i stortingsvalget i 1973( stemmer) og fire mandater. Fra Oslo ble Anders Lange selv valgt inn. En av de andre fire representantene som fikk plass var Erik Gjems-Onstad, som senere ble ekskludert fra Frp og gjorde seg bemerket som innvandringsmotstander.