Mens Norge var en del av kongeriket Danmark-Norge ble det også i Norge opprettet enkekasser ved både statlig og privat initiativ. I 1814 bestod den for begge riker felles, alminnelige enkekasse. Denne kasses fonds ble i henhold til konvensjonen av 2. september 1819, oppgjørelsesakten av 2. april 1820 og slutningsakten av 12. april 1823 delt mellom moderstammen i Danmark og forgreningen i Norge. Ved lov 17. august 1821 ble midlene her slått sammen med en ved regentskapsplakat 14. mars 1814 for Norge særskilt opprettet enkekasse. Den sammenslåtte enkekasses økonomiske tilstand viste seg snart å være alt annet enn tilfredsstillende. Mellom 1836 og 1845 måtte staten tilskyte den tilsammen 768 000 kroner; allikevel måtte kassens regnskap i 1845 oppgjøres med en underbalanse av over 4,25 millioner kroner. Ved lov 29. juni 1848 blev det opprettet en «ny afdeling», grunnlagt på forsikringsteknisk pålitelig basis. Den heretter såkalte «eldre avdeling» ble henvist til likvidasjon. Lov om den norske enkekasse av 21. juni 1895 betegner en ny reform med hensyn til enkekasselovgivningen. Blant annet innførte den premiebetaling, som forskuddstrekk av tjenestemannens lønn i stedet for innskudd. Lov 8. april 1899 åpnet adgang for enhver norsk borger til å tegne forsikring i enkekassen. Ved lover av 22. mai 1902, 15. august 1908, 23. mai 1913 og 12. juni 1914 ble det innført en del forandringer såvel for pliktige som for frivillige forsikringer i enkekassen. Ved lov av 20. april 1917 og ved opprettelse av Statens pensjonskasse 1. juli samme år begynte avviklingen av enkekassen. Denne avviklingen ble først avsluttet i 1970-årene.