Ved slutten av det gamle rike og første mellomepoke (ca. 2181–2055 f.Kr.) kom egypterne gradvis til å tro at besittelsen av en og muligheten til et paradisisk etterliv var noe som omfattet alle. I den fullstendig utviklede troen på etterlivet i det nye rike ble det antatt at sjelen måtte unngå en rekke overnaturlige farer i Duat før den gjennomgikk den endelige bedømmelsen kjent som «hjerteveiingen». I denne dommen sammenlignet gudene handlingene til den døde mens de var fortsatt levende (symbolisert med hjertet) til Ma'at, for å avgjøre om hans eller hennes og var forent i et . Flere trosforestillinger sameksisterte om bestemmelsesstedet til . Ofte ble det sagt at den døde bodde i riket til Osiris, et frodig og behagelig sted i underverdenen. Solversjonen av etterlivet, når den dødes sjel reiste sammen med Ra på hans daglige reise, ble fortsatt hovedsakelig assosiert med de kongelige, men kunne tidvis omfattende folk også. I løpet av mellomriket og det nye rike kom oppfattelsen at også kunne reise i de levendes verden og til viss grad ha en magisk effekt på hendelsene der.