Stillingsbetegnelsen ble tatt i bruk i Norge i første halvdel av det 20. århundre og betegnet opprinnelig en lektor med lederoppgaver eller en viss ansiennitet; stillingen var brukt slik f.eks. ved militære skoler i 1930-årene. Den var på det tidspunktet ikke noen alternativ karrierevei og det var ikke knyttet noen særskilt kompetansebedømmelse til stillingen utover de generelle formalkravene til lektorstilling. I 1948 ble det opprettet 70 førstelektorstillinger i staten for å bøte på dårlige avansementsmuligheter for lektorer i den høyere skolen (gymnas og tilsvarende); stillingsbetegnelsen ble året etter endret til lektor I.