I 1958 ble det avholdt en internasjonal havrettskonferanse i Genève som kom ut med nye havrettsbestemmelser og en konvensjon for kontinentalsokkelen. Norge var en av 87 deltakende nasjoner. Konvensjonen gav grunnlaget for definisjon av kontinentalsokkelen slik den er i dag etter bilaterale avtaler mellom Norge og nabostatene. Konvensjonen gav også føringer for å bruke midtlinjeprinsippet som utgangspunkt for avtalene. I 1963 ble «Lov om undersjøiske naturforekomster av 21. juni 1963 nr. 12» vedtatt i Stortinget. Den slo fast at staten er grunneier på det som senere skulle bli definert som kontinentalsokkelen, og at regjeringen kan gi tillatelser til å utforske og utnytte forekomster av naturressurser. I 1963 ble det gitt tillatelser til seismiske undersøkelser i Nordsjøen på bakgrunn av ovennevnte lov. I november 1963 kom arbeidet i gang som skulle legge malen for det framtidige norske oljeregimet. Den sentrale personen i arbeidet var daværende statssekretær i utenriksdepartementet Jens Evensen. Evensen ble formann i et råd som i april 1965 kom med forslag om det første rammeverk for petroleumsvirksomheten, kongelig resolusjon av 9. april 1965. Like etter ble den første runden om tildelinger av konsesjoner utlyst. April 1965. Statens oljeråd blir opprettet med Jens Evensen som formann. I 1965 ble det inngått avtaler med Storbritannia og Danmark om grensedragning av kontinentalsokkelen sør for den 62. breddegrad. Midtlinjeprinsippet ble brukt for begge avtalene. Avtalene sikret Norge suverenitet over ca. 131 000 km². Til sammenligning ble Storbritannias arealer fastslått til ca. 224 000 km². Det kan også nevnes at de internasjonale stridighetene om de såkalte 200-mils økonomiske sonene først kom på 1970-tallet og gjaldt fiskerier, de hadde ingen praktisk betydning for forvaltningen av petroleumsressursene. Den 1. september 1965 ble 78 blokker på sokkelen tildelt i 22 lisenser. Kriterier for deltakelse var praktisk erfaring og finansiell styrke. I tillegg var det også nevnt at andre bidrag for norsk økonomi, som for eksempel drift av oljeraffinerier var vektlagt. Flere norske selskaper, deriblant Norsk Hydro fikk andeler i konsesjoner, men det var ingen direkte statsdeltakelse. Lisensene fikk arbeidsprogram. Forpliktelsene var totalt 30 brønner i løpet av 6 år i de 78 blokker. Detaljer i lisensavtalene, beskrivelse av rettighetenes begrensinger er ikke kjent. Runde 2 av lisenstildeling kom i 1969. Disse avtalene ble individuelle, i noen avtaler fikk staten deltakelse med bæring, opptil 17,5 %, i andre lisenser ble det avtalt særskatt pr. konsesjon på 17,5 %. I januar 1971 hadde regjeringen Borten sikret rett til statlig oppkjøp i Hydro til 51 % statlig andel og la det fram for Stortinget. Oppkjøpet kunne minne om den britiske stats overtakelse av selskapet som ble til BP i 1914. I mars 1971 kom et statlig utvalg med en studie av andre lands organisering av petroleumsvirksomhet og innstilling til norske statsfunksjoner. Forslaget som også ble realisert i 1972 innebar en tredeling av funksjonene. Statsoljeselskap for det forretningsmessige, et oljedirektorat for forvaltning, utforskning og kontrollfunksjoner og Industridepartementet, fra 1978 Olje- og energidepartementet for lovgiving, konsesjoner, I juni 1971 kom «de 10 oljebud». Et viktig punkt var her prinsippet om ilandføring av petroleum til Norge («det sjette bud»). I februar 1972 kom et første utvalg med en anbefaling om ilandføring av olje fra Ekofiskfeltet til England i strid med . Senere ble det vedtatt å opprette et rørledningsselskap Norpipe med 50 % deltakelse fra Statoil for transport av oljen til Teesside og av gassen til Emden i Tyskland. Det ble også forutsatt transport av NGL til ny petrokjemisk industri i Bamble i Telemark. Dermed var det sikret grunnlag for fabrikken i Bamble som mottok båtlaster av NGL skipet fra Emden fra og med 1979. I tillegg ble det i 1972 uttalt ønske fra regjeringen om opparbeidelse av nasjonal kompetanse på teknologi for kryssing av store dyp med tanke på ilandføring fra framtidige funn. I juni 1972 ble Statoil og Oljedirektoratet opprettet. Også det norske privateide oljeselskapet Saga Petroleum ble dannet. I 1973 fikk Statoil sin første konsesjon. Det gjaldt blokkene 33/9 og 33/12, se også artikkel om Statfjordfeltet. Her fikk staten en første aktiv deltakelse ved at statsoljeselskapets ble tilgodesett med 50 % i andel. Samtidig kom prinsippet med : Statoil skulle ikke betale utgifter påløpt i letefasen. Disse utgiftene skulle dekkes de av andre aktørerne. I 1974 kom et helt nytt prinsipp inn i det fiskale systemet: Glideskalaen. Det betydde at statsdeltakelsen gjennom Statoil øker med økende produksjon, opp til 80 % statsdeltakelse. Dette ble lagt inn i flere konsesjonsrunder fram til 1985. I 1978 ble en helt spesiell tildeling avgjort i Stortinget 16. mars. Blokk 33/10 ble delt mellom de tre operative norske oljeselskapene Statoil (85 %), Hydro (9 %) og Saga Petroleum (6 %). Statoil fikk et spesielt gunstig vilkår ved at Hydro og Saga skulle bidra med å bære Statoils leteutgiften ved å betale forholdet 1,5 ganger deres eierandel. I blokken ble senere Gullfaksfeltet påvist. 1979: Den politiske diskusjonen fortsatte omkring prinsippet om bæring. Stortinget bestemte at Hydro og Saga ikke lenger skulle være med å bære Statoils leteutgifter i nye konsesjoner. Dvs. kun utenlandske selskaper skal betale Statoils bæring. Fra 1. januar 1983 gjelder ordningen også i gamle konsesjoner. I 1980 kommer den første tildelingen av utvinningstillatelser nord for den 62. breddegrad. 1981: Tre av totalt fire blokker på det som ble Trollfeltet ble tildelt. Igjen måtte en tildeling av lisensandeler behandles politisk. Nå ble det et delt operatørskap, ett for utbygging og ett for drift. 1982–1983: En langvarig politisk behandling finner sted om tildeling av det som ble Osebergfeltet. Som for Gullfaks- og Trollfeltet ble det bare norske selskaper som fikk andeler i tildelingen. 1983: «Tempoutvalget» foreslår en begrensning i aktiviteten i form av et mål om jevnt investeringsnivå heller enn et fast produksjonstak. Allerede i 1988 ble prinsippet avveket politisk ved vedtak om utbyggingen av Snorrefeltet. I 1985 kom iverksettingen av tiltak for å «vingestekke» Statoil. Tidlig på 1980-tallet brøt det ut en politisk strid om forvaltningen gjennom Statoil, fordi Statoils kontantstrøm ble meget betydelig sett i relasjon til størrelsen på Norges bruttonasjonalprodukt. Løsningen ble en splitt av Statoils eierrettigheter. Fra 1. januar 1985 ble SDØE opprettet som en egen juridisk enhet. Statoils opprinnelige eierandeler ble delt i to, ett til Statoil selv, typisk 20 %, og resten til staten ved SDØE. Oppgaven til SDØE (kortform av ) ble å forvalte portefølje av bestående av statens egne andeler av produksjonsrettigheter på norsk kontinentalsokkel. Det store prisfallet på olje i 1986 startet en endringsprosess av det norske konsesjonssystemet slik at det ble mindre proteksjonistisk. Det skjedde også en gradvis tilpassing mot EØS-avtalen som tok til å gjelde fra og med 1994. I januar 1991 tok en lov om CO-avgift til å gjelde og gav umiddelbart en effekt slik at fakling av gass ble halvert. I 1991 kom 13. tildelingsrunde med en tildeling til Statoil på 50 %. 1992: Ordningen med bæring oppheves. 1993: Ordningen med glideskala oppheves. 1996: Staten med Statoil skal ikke lenger ha minst 50 % av rettighetene i nye konsesjoner. 1999–2001 Det gjøres en vurdering av det fiskale systemet med en utredning av skattlegging av petroleumsvirksomhet, se . Etter politisk behandling blir resultatet blant annet opprettelse av Petoro og Gassco og delprivatisering av Statoil.