I keisertidens Roma var bøker så vanlige at kasserte bøker ble brukt som innpakningspapir i butikkene. En bok utkom normalt i et opplag på 1.000, ettersom avskrivningsarbeidet var satt bort til slaver. Hvert eksemplar var håndskrevet og dermed unikt, og ble nøye kontrollert av korrekturlesere. Forfatteren hadde ingen rettigheter, tjente ingenting på sine utgivelser og var heller ikke herre over bøkenes videre skjebne. Å utgi en bok ble derfor sammenlignet med å «sende en ung hetære til byen», og utgivelsesprosessen kalt «prostitusjon». Den ble foretatt av en , som både var forlegger og forhandler. Bøkene hang fremme til gjennomsyn utenfor bokhandlerbodene.