Popper gjør det klart at feilaktigheten av den «vitenskapelige» determinismen ikke har direkte konsekvenser for metafysisk determinisme. (Det ligger f.eks. ikke noen logisk selvmotsigelse i at hendelsene i et uforutsigbart og «lovløst» univers kan være forutbestemt; §§ 1, 25.) Videre fremhever han at verken metafysisk determinisme eller indeterminisme gjør testbare (falsifiserbare) prediksjoner: Det er umulig å vite om en eksisterende eller tenkt intelligens vår verden kan forutsi eller allerede har forutsagt alle hendelser. Valget mellom metafysisk determinisme og indeterminisme er altså ikke vitenskapelig (§§ 1, 25). Selv om det dermed forblir et metafysisk spørsmål, kan man for og imot determinisme. Popper fremfører de følgende argumenter for indeterminisme, vel vitende at ingen av dem er avgjørende: Metafysisk determinisme medfører en rekke konklusjoner som, selv om de ikke er logisk umulige, er intuitivt absurde – f.eks. at en døv superdatamaskin skulle kunne forutsi Mozarts symfoni i g-moll (dvs. alle stemmene i selve verket, datoen for ferdigstillelse, besetningen ved uroppføring osv.) ti milliarder år før Mozart ble født (§ 15). Metafysisk determinisme er uforenlig med rasjonalisme. Man kan derfor ikke fremføre rasjonelle argumenter for determinisme: Gitt at metafysisk determinisme er sann, kan man ikke at den er sann, men er forutbestemt til å tro eller ikke tro på determinismen (§ 24). Hovedargumentet for metafysisk determinisme har i lang tid vært troen på «vitenskapelig» determinisme. Når denne har vist seg å være falsifisert, faller hovedargumentet bort, og bevisbyrden ligger på tilhengerne av determinismen (som er den sterkere antagelsen; § 23).