I avhandlingen hevder Koselleck at samtidens forståelse av politikk har blitt farlig depolitisert av opplysnings-utopisme: En reaksjon på absolutismen (den hobbesianske staten) som selv var en reaksjon på religionskrigene under reformasjonen. Koselleck følger her tett opp til Carl Schmitts argumentasjon i , og hevder blant annet at absolutt-staten hadde gjort moral til et strengt privat anliggende og spørsmål om individuell dømmekraft, og dermed ugyldiggjort den moralske bevissthetens rolle i den politiske beslutningstakingen. Dermed stilnet de religiøse borgerkrigene, og den tidligmoderne, sentraliserte staten vokste fram, og formidlet et snevert, klart og autoritært begrep om politikk som monopolisering av legitim vold, samt garantisten for lydighet, sikkerhet og orden. Følgelig tilrettela absolutt-staten også for den private sfærens økte makt, ved å foreskrive en viss grad av individuell frihet. Disse private moral-sfærene ble næret av opplysningen (særlig gjennom De lærdes republikk, samt borgerlige, «ikke-politiske» hemmelige samfunn som Illuminatus og Frimurerne), og ble konsolidert rundt en selvforståelse som framvoksende borgerlig «Samfunn» gjennom det 18. århundret. «Samfunn» utgjorde således en demaskerende makt som holdt i hevd «kritikken» mot den etablerte politiske autoritarismen, og skulle etterhvert komme til å utfordre staten, men på en apolitisk, utopisk måte. «I samme slengen ble de etablerte politiske samfunnene bedømt etter målestokker som i liten eller ingen grad tar i betraktning begrensningene som politikerne uvegerlig må forholde seg til», skriver Victor Gourevitch i sitt forord til den engelske oversettelsen av , «målestokker som dermed etter alle politiske hensikter blir utopisk». Problemet er at de moderne ideologienes moralisme og utopisme er rent spekulative, og tilbyr ingen reelle alternativer til rådende institusjoner og praksiser. Dermed har opplysningens anti-statisme skapt en form for «permanent krise»; et tilbakefall til en slags ideologisk borgerkrig; som kulminerte i varig politisk instabilitet, i særdeleshet 20. århundre-fenomener som Sovjet og nazi-totalitarianisme, og den kalde krigen. Koselleck hevder at politikk bedre kan forstås ut ifra de offentlige tjenestemennenes, politikernes og embedsmennenes ståsted - som er innkapslet i de politiske institusjonene og immanent klar over deres begrensninger - heller enn ut ifra det angivelig upartiske perspektivet til filosofer og andre sosialkritikere. Hans siktemål er å repolitisere samtidens politiske diskusjoner og tilføre dem en forståelse for at konflikt er en uunngåelig del samfunnslivet, og en faktor i all politisk beslutningstaking. En argumentasjon som ikke er helt ulik den vi finner hos Carl Schmitt, Kosellecks kanskje viktigste mentor.