Fra 1860-tallet begynte den arabiske nasjonalismen sakte å utvikle seg i intellektuelle miljøer i Egypt og Syria. De tidlige forfatterne konsentrerte seg mest om hvordan arabisk og tyrkisk avvik fra den rette utførelsen av islam hadde forårsaket den islamske verdens tilbakegang til fordel for Vest-Europa, og Det osmanske riket møtte kritikk fra disse intellektuelle. Forestillingen om et «fedreland» begynte å utvikle seg, men det var ikke nødvendigvis et «arabisk fedreland» det var snakk om. Arabisme fikk stadig større betydning, men bevegelsen møtte motstand fra kristne libanesere, som ikke ønsket å være del av et osmansk «Stor-Syria», men heller ville bli uavhengige.