Persius er en parentes mellom Horatius og Juvenal innenfor den romerske satirekunsten, og en strengere moralist enn dem begge, noe som har fått en del til å se ham som en forløper til de senere kristne, latinske forfattere. Noe av sinnelaget mellom Persius og Seneca synes nært, og det kan neppe være bruken av felles kilde alene. Som Seneca kritiserer han samtiden og i sin første satire, avgjort hans beste, er han forarget over tidens slette litterære smak. Seneca skriver om det samme i sitt brev nummer 114. I sin andre satire skriver han om bønnen og alt det latterlige som menneskene i sin enfold ber gudene om. I den tredje moraliserer han over de rike og raser over at de er sløv og likegyldig overfor de sanne verdier som dannelse og livsvisdom. I den fjerde skriver han om Sokrates og den greske filosofens bevis overfor Alkibiades om hvor lite denne vet om seg selv. Den femte er rettet til Lucius Annaeus Cornutus, hans venn og mentor, i takknemlighet for at denne har rettet hans sinn for studiet av filosofi og således den indre frihet. Den sjette og siste forfølger det siste temaet ved at det den priser et liv som leves i tilbaketrukket ro, preget av en forfatter som trivdes i sitt elfenbenstårn.