Fra 1834 arbeidet han som hjelpelærer og fra 1839 som professor ved samme akademi, og blir sammen med Lessing regnet som de viktigste grunnleggerne av düsseldorfskolen innen landskapsmaleri. I 1836 reiste han rundt i Nederland, og i løpet av en reise i Normandie samme år, forlot han sin tidlige vektlegging av tegningen, og ble mer opptatt av farge og tonevirkning. Et uttrykk for denne endringen av stil, som blir tydelig fra 1838, sees i bilder som for eksempel «Herbstlandschaft», «Wetterhorn» og «Jungfrau in der Schweiz». Hans reise til Italia i 1840, førte ham inn i ganske stilisert og idealisert retning innen landskapsmaleriet, ofte med bibelske motiver.