Etter Malherbes død i 1628 ble Chapelain den ledende smaksdommeren, og Richelieus fremste mann. En av kardinalens mest virksomme metode for å knytte til seg åndspersoners lojalitet var å utbetale pensjoner til de som han mente hadde fortjent det. Etter Richelieus død i 1642 var det Chapelains oppgave å lage fortegnelser over de som fortjente ytelser. Det ga ham en enestående maktstilling i fransk kulturliv og skaffet ham mange fiender. Han stilte seg selv åpen for hogg ved å utgi de første 12 satser av sitt store episke verk om Jeanne d’Arc i 1656. Han hadde arbeidet med det i tyve år. Det skulle gi Frankrike et nasjonalepos og skulle være hans triumf. I løpet av 18 måneder fulgte det hele seks utgaver av det samme håpløse diktet, noe som gjorde han til gjenstand for kritikk, hån og latterliggjøring. Nicolas Boileau-Despreaux kalte ham hånlig for den største franske poet noensinne, og med stadig bedre bedømmelser; «Le plus grand poète Français qu’ait jamais été et du plus solide jugement». Inntrykket av Chapelain som en latterlig pedant har holdt seg til i dag, men det skygger over for at han som litteraturkritiker for andre enn seg selv, var både kunnskapsrik og stilsikker.