I 1241 ble Isabella og Hugo X innkalt til det franske hoff for å sverge troskap til kong Ludvig IX av Frankrikes bror Alphonse, grev av Poitou, og i denne tittelen var han deres overherre i regionen. Den franske dronningmoren, Blanka av Castilla, var en direkte fiende av Isabella, noe som var gjensidig da Blanka hadde støttet den franske invasjonen av England og mot kong Johan under den første baronenes krig i mai 1216. Med dette bakteppet av misnøye begynte Isabella aktivt å konspirere mot kong Ludvig IX sammen med sin ektemann og andre misfornøyde franske adelsmenn, inkludert hennes kommende svigersønn Raimond VII av Toulouse (som også var et barnebarn av Henrik II av England via sin mor Johanna) som i 1243 giftet seg med hennes datter Margaret. De forsøkte å få til en engelskstøttet konføderasjon eller sammenslutning som forente provinsene i sør og vest mot den franske kongen. Hun hadde oppmuntret sin sønn Henrik III av England i hans invasjon av Normandie i 1230, men ga ham ikke den støtte som hun hadde gitt løfter om. I sin tid som grevinne vaklet hun fram og tilbake i sin støtte og allianse mellom den engelske og den franske kongen, både militært som diplomatisk. Opprøret mot den franske kongen feilet og den 26. juli 1242 i Taillebourg måtte Isabella og Hugo X ydmyke seg ved å knele foran kongen og be om hans nåde og tilgivelse.