Nederland, Belgia, Sveits og Østerrike er land som tradisjonelt har hatt en slik styreform. Lijphart trekker fram åtte idealtypiske kjennetegn på konsensusmodellen, som alle representerer en antitese til tilsvarende kjennetegn i majoritetsmodellen. Den utøvende makt er delt mellom flere partier som sitter sammen i en storkoalisjon som består av flere partier enn det som er nødvendig for å få flertall i parlamentet. Det er en formell reell maktdeling mellom den utøvende myndighet og parlamentet. Parlamentet består av to kamre, med tilnærmet lik makt, og valgt ut fra ulike prinsipper (slik at de kan ha ulik sammensetting) og der minoriteter ofte er bedre overrepresentert i det ene kammeret. Det er et flerpartisystem. Det er et flerdimensjonalt konfliktmønster der enn ett saksområde dominerer i den politiske debatten. En proporsjonal valgordning. En sterkt desentralisert statsmakt og gjerne føderale ordninger. En konstitusjon som gir mindretallet vetorett mot endringer.