Av Nicolais egne skrifter kan nevnes hans utmerkede (1759) og romanen (3 bind, 1773—76), et innlegg mot datidens ortodoksi, og fortsatt av interesse. I de satiriske skriftene (1775) og (1781) våget han å angripe Goethe, Herder, Lavater og andre av den nye tids litterater, og disse ble hans motstandere. Nicolais debatteknikk var skarpt polemisk, noe som ofte utløste heftige reaksjoner fra den som ble rammet av kritikken. Debatten utartet gjerne hurtig og ble typisk skjemmet av retthaversk framferd fra begge parter. Et kjent eksempel er feiden rundt Nicolais (1775). Dette er en satire over Goethes (1774), men til forskjell fra Goethes tragedie, er Nicolais parodi en tåreperse med lykkelig utgang. Goethe ble så rasende at han svarte med det krasse diktet «Nicolai auf Werthers Grabe» («Nicolai ved Werthers grav») der han lar en skjønnånd (Nicolai) gjøre sitt fornødne over Werthers grav. Nicolais satire ble i 1820 oversatt av J.C. Schrøder som .