Fristaten valgte å gå lenger enn det den nye loven foreskrev. Som første tok den imot utenlandske ambassadører til Irland; strengt tatt skulle disse vært akkreditert til monarken gjennom generalguvernøren. Fristatens myndigheter registrerte også traktaten som et internasjonal dokument i Folkeforbundet, hvilket skapte raseri i Det forente kongerike. Dette skyldtes et fundamentalt forskjellige syn på hva traktaten var: Irene så den som en avtale mellom den selvstendige, om enn provisoriske, republikken og Det forente kongerike, mens britene så den som en avtale mellom britiske sentralmyndigheter og lokale myndigheter i Irland, og således ikke som et internasjonalt dokument.