I løpet av 700- og 600-tallet f.Kr. utviklet babylonske astronomer en ny empirisk tilnærming til astronomi. De begynte å studere filosofi som var opptatt med universets ideelle natur og begynte å benytte en indre, konsistent logikk for deres prediksjoner av de planetariske systemer. Det var et viktig bidrag til astronomien og for vitenskapsfilosofien, og en del forskere av den grunn referert til denne nye tilnærmingen som den første vitenskapelige revolusjon. Denne nye tilnærmingen til astronomien ble overtatt og videreutviklet av greske og hellenistiske astronomi. Antikkens greske og latinske kilder benytter ofte begrepet Kaldea (gresk Χαλδαία, latin: Chaldæa; egentlig et område i sørlige Mesopotamia) om astronomer fra Mesopotamia som i virkeligheten var prester og skrivere spesialiserte i astrologi og andre former for forutanelser og spådommer.