Strandsteder oppstod ved at noen få mennesker slo seg ned og bygget sine hus, naust og brygge på et sted ved sjøen som ble utgangspunkt for handel og lokaltransport. Disse hadde gjerne fiske som binæring, eller ofte som hovednæring. Stedene hadde forutsetning for forskjellige næringer, som handel, losji ved sesongfiskeri, ankringsplass, mulighet for los og skyss. På slike steder var det ofte håndverkere som fant sitt utkomme. Andre næringer kunne være tømmerfløting, saltkoking og salg av fisk. Betegnelsen «strandsted» blir brukt i skriftlige kilder fra 1800-tallet uten klargjøring av ordets betydning. Strandstedene på Vestlandet vokste frem der det var et naturlig (landskapsmessig) knutepunkt for handel og transport med et lokalt omland med allmenninger for naust og naturlige havneforhold. Stedene omfattet ofte et miljø av håndverkere og det kunne være tingsted eller ha andre offentlige administrative funksjoner. Liberalisering av handelslovgivningen rundt 1840 stimulerte lokal handel og formannskapslovene fra 1837 førte til vekst i lokale administrative funksjoner, noe som i sin tur ledet til fremvekst av kommunesentrum og «bygdebyer» på 1900-tallet. Noen strandsteder på Vestlandet ble utviklet tidligere blant annet på grunn av transportforholdene, markedsplasser eller privilegier for blant annet gjestgiveri. Lærdalsøyri var et knutepunkt for transport over fjellet mellom Vestlandet og Østlandet, og dessuten en viktig markedsplass. Utne fikk privilegier i 1723.