Herta Müller regnes som regel til postmodernismen, i og med at hun, ofte i form av fragmentering, gestalter traumer, fremmedgjøring, eksil og problemer som etnisk minoritet, og at tonen ofte i hysteriets nærhet har innslag av parodi. Denne klassifisering av Müller er imidlertid også blitt kritisert for å blande sammen estetikk med hva som skyldes forutsetningene i en sosiohistorisk epoke. Hun leker med ny ord (for eksempel ”munnhimmel” istedenfor ). Romanene mangler tydelig intrige, men med språkbehandlingen opprettes likevel et nærvær. På spørsmålet om hvorfor hun benytter skjønnlitteraturens form for å skildre historien, har Müller svart at bare i skjønnlitteraturen kan den enkelte menneskelige opplevelse av historien gestaltes, og dette med de språkmuligheter som skjønnlitteraturen stiller til rådighet. Temaet, anser Müller, søker sitt eget språk, noe som sammen med blant annet detaljgjengivelse formidler historien på en måte som utfyller historievitenskapen. Hadde hun i stedet valgt en akademisk språkbruk, med ord som , skulle ikke teksten fange noe, den hadde bare dokumentert.