I diskusjonen om medlemsstatenes konstitusjon dreide spørsmålet seg om traktatens Artikkel XIII skulle tolkes som om den inneholdt et påbud om en tradisjonell stenderforsamling, slik Metternich ønsket. Alternativet var at statene kunne ha en representativ forsamling, bygget på folkesuverenitet. Den som tok til orde for det siste var blant andre grev Wintzingerode, som representerte kongen av Württemberg. Wintzingerode hevdet at en stenderforsamling var i strid med tidens ånd og at den ville utelukke den offentlige opinion fra regjeringen. Dersom forbundstraktaten ble tolket slik Metternich ønsket, vil den ifølge Wintzingerode øve vold på suvereniteten til de statene som allerede hadde vedtatt konstitusjoner basert på folkerepresentasjon, slik som Württemberg hadde gjort. Flertallet av statene støttet imidlertid Gentz' tolkning av Artikkel XIII. De var imidlertid like uforberedt som Wintzigerode på at dette skulle være et tema i møtet. Saken ble derfor utsatt til ministerkonferansen som skulle avholdes i Wien 1919. Uenigheten mellom statene kom ikke for offentligheten. Metternich sørget for at den offisielle protokoll viste enighet utad, mens regjeringenes betenkeligheter ble samlet i en egen hemmelig protokoll.