Utover 1950-tallet ble Forsvarets teletekniske virksomhet meget stor, knyttet til både signaletterretning, Loran-C og Forsvarets Fellessamband (FFSB), noe som holdt oppe en omfattende vitenskapelig forskning og utvikling ved FFI. Historikeren Harald Espeli har bedømt at Telegrafvesenets ledelse var for konservativ til å se mulighetene som lå i tilbudet om å stå for oppbyggingen av det militære nettet, samtidig som fagkonflikter med Forsvaret gjorde et tettere samarbeid mulig. Staten definerte heller ikke telenettet som noen prioritert oppgave i gjenoppbyggingen av infrastrukturen i etterkrigstiden. Forskere ved NTH tok i 1958 til orde for at Telegrafverket måtte utvikle et sivilt forskningsmiljø, men telegrafdirektør Rynning-Tønnessen uttalte internt at han nektet å la seg «rive med av den forskerpsykose som er allminnelig». Det som presset fram sterkere krav om et sivilt forskningsmiljø ved Televerket, var de stadig mer politiserte konfliktene omkring valg av leverandør til linje- og terminalutstyr for telefoni og kringkasting. De norske utstyrsprodusentene Nera og Simrad konkurrerte med svenske L M Ericsson og tyske produsenter om å levere til Telegrafverket, og i 1965 åpnet Regjeringen for å ta i bruk den amerikanske modellen med kombinerte forsknings- og utviklingskontrakter (FOU-kontrakter) som ledd i offentlige anskaffelser, for å støtte oppbyggingen av en norsk elektronikkindustri. Etaten var fortsatt nølende, Telegrafstyrets tekniske avdeling bygde riktignok ut fra 1962, men det forble utstyrsindustrien selv som satte de tekniske spesifikasjonene for utstyr uten at Telegrafverket som kjøper stilte noen tung faglig motekspertise eller stilte særskilte krav til leverandørene.