På 1800-tallet ble samme ordning innført i de europeiske makters kolonivelde (også til tider ved at personer fra én kolonimakt med rettslig underlagt eget lands myndighet selv om de var i annen makts koloni) og for briter i for eksempel Egypt, som ellers nøt en viss autonomi eller nominell uavhengighet. Så ble ordningen utbredt i Midtøsten og i østasiatiske land som for eksempel Japan. Den mest omgripende bruk av konsularjurisdiksjon ble etterhvert i traktathavnene i Kina og andre land i Østen. Der kunne personalitetsprinsippet trumfe territorialitetsprinsippet for grove forbrytelser til og med utenfor traktathavnens eget område og kunne utvides til lokalbefolkning som på et eller annet vis var i den fremmede stats tjeneste, eller i noen tilfeller hadde en tilknytning fordi de var kristne knyttet til misjonsstasjoner drevet av misjonærer fra det aktuelle utland. Dette siste var et tveegget sverd, for eksempel i Kina. På den ene side «hjalp» det misjonen ved at samfunnets svake og marginaliserte fikk et ekstra incentiv til å konvertere, på den annen side utviklet mange kinesere en aversjon mot misjonene fordi den tiltrakk seg og «beskyttet» folk som ville unndra seg straff.