Da klimaet ble kjøligere la det seg fast is til langt sør på Grønlands vestkyst og helt over til Baffin Island og dermed mistet beboerne noe av muligheten til å jakte hvalross – den faste fangstplassen lå langt nord for den nye is-grensen. Samtidig fikk inuittene med dette muligheten til å jakte etter sel lenger sørover, nærmere de norrøne bygdene. For de norrøne grønlendingene var inntekter fra eksporten av hvalrosstenner viktige. Hvalross var den tidens elfenben, særlig etterspurt til kirkekunsten i Europa. Arkeologiske funn tyder på at det var magre tider de siste årene. Fra å ha holdt kyr og trolig også dyrket bygg i de første århundrene, dreide kostholdet i den senere perioden over til stort inntak av sel og sjømat. De yngste lagene av arkeologiske funn viser enkelte steder at innbyggerne til slutt henfalt til hungerskost, småfugl og hare – dyr de vanligvis ikke ville ha jaktet på. Til og med nyfødte kalver og lam ble spist, dyr man vanligvis ville ha spart for å sikre buskapens videre eksistens. Arkeologien indikerer at grønlenderne tynte sine ressurser til det ytterste.