Arcangelo Corellis op. 1 (1681) og op. 3 kan sies å ha vært retningsgivende for den senbarokke triosonatetypen (kirkesonater) med sine vekslinger mellom satser i langsomt-hurtig-langsomt-hurtig tempo som er så typisk for den emilianske fiolinskole. De enkelte satsene er for det meste fugale hvor bass-stemmen trekkes inn i enkelte passasjer. Corellis kammersonater op.2 og 4 (1695) begynner med et langsomt «Preludio» og følges av to til tre dansesatser («Allemande», «Corrente», «Gavotte», «Gigue», «Sarabande»). Disse komposisjonene krever ikke så stor virtuositet av utøveren, noe som gjør dem interessante for amatører, og gir yrkesmusikere mange tolkningsmuligheter. Allerede i Corellis levetid fantes det 78 ettertrykk av disse verkene, noe som tydelig viser hvor populære de var, og hvilket utbredelsesområde de fikk. Den første publiserte samling med instrumentalverk av en kvinnelig komponist er Isabella Leonardas op.16 som inneholder elleve triosonater.