Valgkampen handlet mest om økonomi og fordelingspolitikk. Svake regjeringer under Det estiske samlingspartiet hadde stått for en mer moderat reformpolitikk, men den sosial ulikheten hadde vokst. Det estiske senterpartiet, ledet av Edgar Savisaar, lovet flere velferdsgoder og ble største parti. Høyreopposisjonen mente at Estlands problemer skyldtes en svekket vekstevne. Fedrelandsunionen, Det estiske reformpartiet og De moderate, anført av Mart Laar, Siim Kallas og «høyresosialdemokraten» Toomas Hendrik Ilves, fikk flertall og dannet regjering.