Noter Livet synes å ha oppstått på jorden så tidlig som ca. 500 millioner år etter dens dannelse. Stjerner av spektralklasse «A» (som lever mellom ca. 600 millioner og 1,2 milliarder år) og en mindre del av klasse «B»-stjerner (som lever mellom 10+ og 600 millioner år) skulle kunne passe inn i dette vinduet. Det finnes i det minste en sterk teoretisk mulighet for at liv kan oppstå i slike systemer, men det skulle med stor sikkerhet ikke kunne nå et komplekst nivå ettersom lysstyrken øker mye raskere. Sannsynligheten for liv rundt klasse «O»-stjerner er ekstremt liten ettersom de bare lever opp mot 10 millioner år. At Europa og til en viss grad Titan (henholdsvis 3,5 og 8 AE utenfor solens egne beboelige sone) anses som fremtredende utenomjordiske kandidater for områder med liv understreker problemet med konseptet av en beboelig sone. Det bruker ofte å hevdes i sekundære kilder at beboelige planeter «må» befinne seg i den beboelige sonen, noe som gjenstår å bevise. I evaluerer Jack Cohen og Ian Stewart mulige scenarier der liv kan skapes i skytoppene på gasskjemper. Et lignende forslag ble presentert av Carl Sagan der han foreslo at Jupiters skyer kan inneholde liv. Det er en voksende enighet om at encellede mikroorganismer kan være vanlig i universet, spesielt siden en erkjennelse av at jordens ekstremofiler trives i miljøer som inntil nylig var antatt å ikke kunne opprettholde liv. Eventuelle forekomster av komplekse flercellet liv forblir mer kontroversielt. I argumenterer paleontologen Peter Ward og Donald Brownlee at mikrobiologisk liv sannsynligvis er svært vanlig, mens flercellet liv er svært uvanlig og kanskje unikt for jorden. Nåværende kunnskap om jordens historie støtter delvis denne teorien; flercellede organismer oppstod trolig for om lag 1,2 milliarder år siden når livet med encellede organismer allerede hadde eksistert opp mot 2,5–3 milliarder år. at livet på jorden forble encellet så lenge understreker at det store steget som ble tatt mot flercellede organismer ikke er så åpenbart. Solsystemet mangler planeter med en masse som ligger mellom jordens og de to minste gasskjempene Uranus og Neptun, som har henholdsvis 15 og 17 jordmasser. Dette er sannsynligvis en tilfeldighet da det ikke finnes noe innen geofysikken som forhindre slike planeter (se for eksempel OGLE-2005-BLG-390Lb) og vi bør forvente å finne en mengde planeter i galaksen med en masse mellom 2 og 14 jordmasser. Om stjernesystem ellers er fordelaktige for liv kan slike planeter være gode kandidater for liv ettersom de vil være store nok til å beholde sin indre dynamikk og atmosfære over milliarder av år, men samtidig ikke så store at de akkumulerer store gasstepper som begrenser muligheten for liv. Ifølge den dominerende teorien ble månen skapt når et Mars-lignende objekt kolliderte med jorden i en skrå vinkel. En del av materiet som ble revet løs ble samlet i en bane og dannet månen (se månens opprinnelse). Det har vært antatt at slike kollisjoner er sjeldne, noe som reduserer sannsynligheten for andre lignende systemer og dermed sjansen for andre beboelige planeter. Andre prosesser for å danne en måne er imidlertid tenkelige og muligheten for at en planet kan opprettholde liv uten en måne er ikke motbevist.