I Paris på 1800-tallet bredte det seg en praksis med å leie personer for å klappe på teaterforestillinger, og eventuelt le på de rette stedene i en komedie, for å gi inntrykk av at stykket ble bedre mottatt enn det som var tilfelle. En slik gruppe ble kalt på fransk («klakk» på norsk), og den enkelte person i gruppa ble kalt på fransk. På norsk finnes også ordet klakkfører om lederen i en klakk.