Mye av den franske poesien som ble skapt i løpet av karakteriseres som «dekadent» grunnet dens truende innhold eller moralske visjon. I tilsvarende stemning benyttet Verlaine uttrykket («den forbannede poet») i 1884 som referanse på et antall poeter som Stéphane Mallarmé, Arthur Rimbaud, Aloysius Bertrand, Comte de Lautréamont eller Alice de Chambrier, som alle hadde kjempet mot de poetiske konvensjonene og led sosial forhånelse eller irettesettelse, eller ble oversett av kritikerne og det litterære etablissement. Med utgivelsen av Jean Moréas' symbolistiske manifest i 1886, ble begrepet symbolisme benyttet på det nye litterære miljøet. Sammen med Verlaine, Mallarmé, Rimbaud, Paul Valéry, Albert Samain og mange andre, ble de referert til som «symbolister». Disse poetene delte mange av de samme temaene som framsto som en parallell til Arthur Schopenhauers estetikk og oppfatninger om vilje, skjebnebestemthet, og ubevisste krefter, og skrev om temaer som seksuell omgang (med eksempelvis prostituerte), byen og det urbane miljø, irrasjonelle fenomen som delirium, drømmer, anestesimidler, alkohol, og tidvis plassert i vag og uklar middelaldersetting.