Felles for disse fartøyene var at de kom seg frem overalt gjennom trange løp i skjærgården. De hadde årer til fremdrift dersom været var stille, men kunne benytte seil dersom det var vind nok. Alle fartøyene hadde to master, rigget med luggerseil. Muligheten for årer gav dem en avgjort overlegenhet over datidens seilfartøyer i trange farvand, som måtte ha vind og nok plass for å kunne manøvrere. Båtene lå også lavt i vannet og var generelt små, og var dermed et vanskelig mål å treffe.