I tiden før kredittkortet ble funnet opp, var det vanlig, spesielt der det var langt til nærmeste bank, at lokale butikker ga kundene betalingsutsettelse, det vil si kreditt. Slik kunne butikkeierne holde butikken i drift, kundene kunne få med seg varene umiddelbart og gjøre opp for kjøpet ved en senere anledning. Ordningen var tillitsbasert, og tok utgangspunkt i at kjøpmannen kjente kundene sine, samt at kundene var avhengig av å foreta innkjøpene sine i det samme lokalsamfunnet. I de større byene med en stor potensiell kundekrets og et tilsvarende stort antall tilbydere av samme type varer, var det vanskeligere å praktisere slike kredittordninger som bygget på et personlig tillitsforhold mellom selger og kjøper. Løsningen på problemet med å identifisere mennesker, var å utstede kredittkort som kun fungerte i den lokale butikken. I begynnelsen var kortene laget i papir eller papp, før det i 1920-årene ble introdusert graverte metallkort. Da de første kredittkortene som kunne benyttes ved flere brukersteder ble lansert, fungerte de som ChargeCards. Brukeren fikk da en fastsatt kredittramme, og når grensen for kreditten var nådd, utstedte kredittgiveren en faktura for det samlede beløpet. Fakturabeløpet måtte betales i sin helhet før ny kreditt ble innvilget.