I løpet av det 4. århundre hadde det blitt vanlig praksis å ansette , germanske irregulære styrker under romersk kommando, men organisert under stammestrukturer. Provinsbefolkningen kunne ikke lenger utruste soldater i det antall som trengtes for å beskytte riket, de var allerede tungt skattlagt. Videre fryktet keiserne stadig at en brilliant romersk general skulle bli utropt til Augustus av hans tilhengere og foretrakk at militære kommandanter skulle være i hendene på folk som ikke kunne stige til tronen. Den største av disse kontingentene var goterne som i 382 fikk slå seg ned innenfor rikets grenser med stor grad av autonomi.