Italiensk prosa etter 1200-tallet var like overveldende og variert som dens poesi. De tidligste eksemplene er datert fra 1231 og består av korte notiser om oppføringer og utgifter av Mattasala di Spinello dei Lambertini fra Siena. På denne tiden var det ingen tegn på litterær prosa på italiensk slik som på fransk. På midten av 1300-tallet var det en viss Aldobrando eller Aldobrandino fra enten Firenze eller Siena som skrev en bok for Beatrice av Savoia, hertuginne av Provence, ved navn . I 1267 skrev Martino da Canale Venezias historie på gammelfransk (). Rusticiano av Pisa, som lenge var ved hoffet til Edvard I av England, skrev flere høviske romanser, avledet fra den arthurianske syklus, og deretter skrev om reisene til Marco Polo. Sistnevnte verk kan ha bli skrevet på diktat fra Marco Polo selv. Brunetto Latini skrev sitt verk , også på fransk, men han skrev også på italiensk, , en bearbeidelse av Ciceros , og oversatte tre av talene til Cicero: , og . En annen betydningsfull skribent var den florentinske dommeren Bono Giamboni som oversatte Orosius’ , Vegetius’ , gjorde også en oversettelse og tilpasning av Ciceros som han blandet med , og oversatte og tilpasset pave Innocens IIIs . Han skrev også en allegorisk roman med tittelen . En tidligere versjon, , er også blitt bevart.