Lord demonstrerte de vegene hvor ulike store epos fra Europa og Asia ble arvinger til en tradisjon av ikke bare muntlig framførelse, men også av muntlig komposisjon. Han argumenterte sterkt for et fullstendig skille mellom ikke-skrivende forfattere av de homeriske epos og skrivere som senere skriftfestet dem, og hevdet at tekstene som hadde blitt bevart var basert på en avskrift etter en tilhører av en enkelt gjengivelse av fortellingen, ettersom en ved muntlig framførelse må innse at hver gjengivelse er å betrakte som en «ny utgivelse» av diktverket. Fortellingen i seg selv har ingen endelig tekst, men består av utallige varianter, hver improvisert av fortelleren i handlingen til å fortelle historien fra et mentalt forråd av verbale formularer, tematiske konstruksjoner, og episk handlinger. Denne improvisasjonen er for det meste ubevisst: de episke fortellerne tror at de trofast gjenforteller den historien som ble gitt videre til dem, selv om den egentlige teksten i deres fremførelse vil variere i betydelig grad fra dag til dag, og fra forteller til forteller.