I unionen med Danmark var det gamle norske språket ikke offisielt godkjent og fra 1600-tallet av var det rådende skriftspråket i Norge dansk. Blant overklassen i landet utviklet det seg et muntlig «høytidsspråk» med det danske skriftspråket som rettesnor. En skriftrett leseuttale av dansk ble brukt som prekespråk i kirkene, og senere i konfirmasjonsundervisningen og skolene. I skolene vedvarte dette til Stortinget i 1878 vedtok at undervisningen skulle gis på «Børnenes eget Talesprog». Å tale slik ble ifølge Jonas Ramus' ordliste fra Ringerike i 1698 kalt å , med «hand har lært at knote» som eksempel. er også brukt om dette talespråket., mens et vanligere begrep er - hvilket hentyder at det ikke var et språk for allmuen på den tiden.