Racans holdning til egen poesi var streng, og han bearbeidet sine dikt gjennom hele livet og hans arbeider var ofte utgitt med errata (rettelser) i siste liten. Han forkastet ikke fullstendig renessansens forfattere. Til forskjell fra Malherbe satte Racan pris på Pierre de Ronsard og Michel de Montaigne, og han var mindre streng på de tre enheter. Hans elegier og pastoraler viser hans hengivenhet til regionen han vokste opp i, og hans diktning bærer ofte preg av en melankoli inspirert av hans ungdoms skuffelser i kjærligheten, og hans livs finansielle og personlige tragedier.