En nyere formulering av konfliktteori finnes i den kanadiske sosiologen Alan Sears' bok fra 2008: Samfunn er definert av en ulikhet som produserer konflikt, og ikke orden og konsensus. Denne konflikten basert på ulikhet kan bare overvinnes gjennom en grunnleggende endring av de eksisterende relasjonene i samfunnet, og produserer nye sosiale relasjoner. De vanskeligstilte har strukturelle interesser som strider mot status quo, interesser som ved antakelse vil føre til sosial endring. Dermed ses de som agenter for endring heller enn objekter å synes synd på. Menneskelig potensial (eksempelvis evne til kreativitet) blir hemmet under utnyttende og undertrykkende forhold, hvilket er nødvendig i ethvert samfunn med skjev arbeidsdeling. Disse og andre kvaliteter trenger ikke nødvendigvis å begrenses som følge av kravene knyttet til såkalt «siviliseringsprosess» eller «funksjonell nødvendighet»: kreativitet er faktisk en motor for økonomisk utvikling og endring. Teoriens rolle ligger i å realisere menneskelig potensial og samfunnsendring, heller enn opprettholdelse av maktstrukturen. Teoriens motsatte siktemål ville være objektiviteten og løsrivelsen som assosieres med positivisme, hvor teori er et nøytralt forklaringsverktøy. Konsensus er en eufemisme for ideologi. Oppriktig enighet oppnås ikke, tvert imot er det de mektigere i samfunnet som er i stand til å påtvinge sine oppfatninger på andre og få dem til å godta deres diskurser. Konsensus bevarer ikke sosial orden, men sosial stratifisering, et verktøy for den nåværende sosiale orden. Staten tjener særinteressene til de mektigste, mens den hevder å representere interesser til alle. Representasjon av vanskeligstilte grupper i de statlige prosessene kan kultivere en opplevelse av fullverdig deltakelse, men dette er en illusjon/ideologi. Ulikhet på globalt nivå er karakterisert gjennom målrettet underutvikling av tredjeverdensland, både under kolonisering og etter nasjonal frigjøring. Det globale systemet (dvs. utviklingbyråer som eksempelvis verdensbanken og det internasjonale pengefondet) tjener de mektigste landene og multinasjonale selskapene, snarere enn land i utvikling, gjennom økonomiske, politiske og militære handlinger. Selv om Sears forbinder den konfliktteoretiske tilnærmingen med marxismen, hevder han at den også er grunnlaget for mye «feministisk, post-modernistisk, anti-rasistisk og skeiv teori».