En antennes effektivitet er vanligvis definert som hvor stor strålingsmotstanden er i forhold til den totale motstanden som også inneholder en tapsmotstand (resistiv motstand, dielektrisk tap og jordingstap). Antenner som er veldig små i forhold til bølgelengden vil ha en veldig liten strålingsmotstand, og tapsmotstanden vil derfor for slike antenner være en mye større andel av den totale motstanden. Dette gjør en slik antenne mindre effektiv enn en lengre antenne selv i tilfeller der antennen er perfekt tilpasset matekabelen fra senderen med en antennetuner. miniatyr|350x350pk|Teoretisk mateimpedans for en senter-matet dipol avhengig av lengden. Realverdien (svart) samsvarer med strålingsmotstanden når antennen er tapsfri for denne type antenne. Mange antenner har en struktur som gjør at strålingsmotstanden er mer eller mindre den samme som realverdien av mateimpedansen. Mateimpedansen kan måles direkte med en nettverksanalysator eller antenneanalysator og for slike antenner kan man derfor relativt enkelt anslå strålingsmotstanden med riktig måleutstyr. Dette gjelder blant annet halvbølgedipolen. Andre antenner har derimot en struktur som gjør at mateimpedansen er vesentlig forskjellig fra strålingsmotstanden . Dette gjelder som i tilfellet over når tapsmotstanden er veldig stor i forhold til strålingsmotstanden (antenner som er små i forhold til bølgelengden), men også for antenner som har en innebygd impedanskonvertering (for eksempel foldet dipol), antenner som ikke mates i senterpunktet, og antenner som er vesentlig lengre enn en halvbølge. Derfor kan man i utgangspunktet ikke anta en direkte sammenheng mellom strålingsmotstand og mateimpedans for en vilkårlig antenne.