De første frembygde busskjøretøyer hvor man hadde fått butt eller flatt front var ikke vanlig i Norge fram til etterkrigstiden, og flesteparten av alle buss uansett størrelse, oppbygging og type var bygd med snutemotor. Lett tilgjengelighet for motoroverhaling og ettersyn var viktig i de første fem tiår av bilens tidsalderen da motorpåliteligheten ikke var meget høy. Dette var sterkt foretrukket av ulike flåtekunder og enkelte kunder i forholdet til den frembygde bussen hvor sjåførplassen var satt like ovenpå motorkassen i begynnelsen på 1900-tallet. Da en ny busstype som tillatt sledemontering for å trekke ut motoren kom på markedet ved år 1930, var dette begynnelsen på bybussen med økt kapasitet og stor manøvrerlighetsevne. Siden hadde busskonstruktørene eksperimentert for å kunne utvikle den meste optimale busstypen, og den eldre motorplasseringen var oppgitt til fordel for innbygde motorer enten som frontmotor, undergulvmotor eller hekkmotor.