I 1892 tok Norges egen regjering et initiativ til anneksjon av Svalbard, men ble avvist fra den svenske regjeringen, av henvisning til russerne som i århundrets siste år også avviste tyske forsøk på å annektere Bjørnøya. Et sentralt poeng her er at det norske 1892-initiativet ble reist av en regjering som i det stille arbeidet for en egen norsk utenrikstjeneste og utenrikspolitikk, mens Norge fra et svensk synspunkt var underlagt svensk utenrikspolitikk og overhøyhet. Hadde Sverige eller Norge annektert Svalbard før 1905, ville det utvilsomt oppstått kompetansestrid mellom dem om hvem som var den folkerettslig legitime eier av anneksjonen, hvor mange svenske politikere anså Kieltraktaten som rettsgrunnlag for ensidig svensk herredømme over dobbeltmonarkiets utenrikspolitikk. Det selvstendige Norge førte fram mot første verdenskrig en stadig mer pågående Svalbard-politikk, Et norsk utspill om å påta seg styringsoppdrag over Svalbard i 1909 vakte reservert reaksjon fra stormaktene og massiv svensk motstand, basert på deres nesten hundreårige veto mot norsk utenrikspolitikk i unionen. Svenskene høstet en god del sympati for sin avvisning av Norges ambisjoner, av hensyn til den nordiske stabiliteten og forholdet til Russland. Svenskene trakk derfor Russland aktivt inn og foreslo felles norsk-svensk-russisk styre av Svalbard, noe som like før verdenskrigen strandet etter motstand fra Tyskland og USA. Norge posisjonerte seg derimot nå meget godt, med argumentasjon som viste til landets historiske overhøyhet i nordområdene. Juristen og en tid utenriksminister Arnold Ræstad utga i 1912 avhandlingen , som ble en «bibel» for norske diplomater og forhandlere med henvisning til de historiske besittelsene som Kieltraktaten eksplisitt nevnte som norske. Både Ræstad og jusprofessor Fredrik Stang bisto den norske forhandleren Fredrik Wedel Jarlsberg ved fredsforhandlingene i Paris i 1919, bevæpnet med avhandlingen fra 1912 og ulikt historisk og juridisk materiale som skulle vise Norges forbindelser til Svalbard. I Kieltraktatens paragraf 4 nevntes nettopp norske «Besiddelse» hvor Svalbard hørtes blant slike som uttrykkelig ikke var blitt unntatt fra avståelsen til den svenske konge, og som av den grunn ikke kunne hevdes som dansk. Den svenske motstand mot Norges overhøyhet helt til det siste, gjør det derimot mer enn sannsynlig at en anneksjon før 1905 av mange svenske ledere ville blitt ansett som svensk, siden den svenske tolkningen av Kieltraktaten var at Norge ikke kunne foreta egne og selvstendige utenrikspolitiske handlinger innen rammen av unionen.