Eilert Sundt var interessert i taterne det han kalte «fantefolket». Han lærte seg romanispråket og ga ut (1850). Sundt gikk inn for omstreifermisjon, skolegang, konfirmasjon og andre tiltak som kunne integrere taterne i samfunnet. Arbeidet med taterne ga ham tilnavnet «Fante-Sundt». Sundt delte fantene inne i storvandringer (tatere eller "rommanisæler") og småvandringer ("skøyere"). Sundt mente at taterne levde i trass mot landets lover og at myndighetene måtte få slutt på deres ørkesløshet og lidderlighet. Sundt mente at taternes dårlige holdninger ble overført fra slekt til slekt, og mente at de lokket andre inn på fantestien. Sundt mente at taterne egentlig ikke var kristne og døpte barna bare for å få dåpsattest. Ifølge Sundt skyldes det lavere antallet tatere i 1855 enn i 1845 at de gjemte seg for folketellerne.