En ettromsleilighet ble definert som overbefolket hvis tre eller flere bodde i den. Oslo hadde 14 000 sånne da krigen tok slutt. Og plassmangelen ble enda mer akutt: Folk feiret frigjøringen med å lage unger. Mange søkte seg til nye jobber i byen. Huseiere som etterhvert fikk penger mellom hendene, lot seg friste til å si opp leieboerne sine. Strandli inngikk i en oversiktlig krets av boligbyggere som kjente hverandre fra Oslo Arbeidersamfunn. Blant de viktigste var byplansjef Erik Rolfsen, arkitekt Frode Rinnan, statsminister Einar Gerhardsen og Jacob Christie Kielland, ideologisk far til OBOS. Men boligbyggingen hadde også viktige støttespillere utenfor sosialdemokratenes krets. Kong Haakon valgte nettopp å snakke om boliger da 50 000 mennesker kom for å hylle ham på 80-årsdagen på Rådhusplassen i 1952. «Mitt høyeste ønske er at hver nordmann skal få sin egen leilighet. Altfor mange lider og har det vondt», sa kongen. Slike markeringer var viktige. Ingen våget å røre boligbevilgningene, selv om statskassen var bunnskrapt, valutaen gikk til Bloksberg og OECD doserte innstramninger. På Lambertseter skulle det settes av romslig plass til parkering, i tilfelle yrkessjåfører hadde behov for å ta med seg kjøretøyet hjem i blant.