I 1897 ble det første forslaget til lov om bevaring av minnesmerker fra fortiden fremmet i stortinget, og i 1905 ble «Lov om fredning av og bevaring av fortidsminner» vedtatt. Loven ga et automatisk vern for alle kulturminner fra tiden før den norske reformasjonen i 1537, og sikre oldsaker og fornminner gjennom å regulere hvem som hadde lov til å grave ut fornminner og hvem som hadde eiendomsrett til oldsaker. De arkeologiske landsmuseene fikk ansvaret for forvaltningen av de arkeologiske kulturminnene. Tidligere var kulturminner i privat eie, og et stort antall gravminner ble gravd ut eller fjernet av amatører. Dette førte i perioder til rasering av en rekke fornminner og at oldsaker ble solgt både innlands og utenlands. Dette resulterte i at enkelte politikere og fagfolk så betydningen av en lovhjemlet sikring av fornminnene.