I 1805 hadde man innsett dette problemet, og dermed startet et prosjekt hvor man ville finne fram et nytt og bedre kjøretøy for postlinjen mellom København og Hamburg, og også for andre linjer. Karjolene ble valgt for å ha kort reisetid for postlevering, og derfor hadde generalpostdirektøren instruert postmester Elias von Støcken i 1814 om å ha et raskt og lett kjøretøy med god sikring mot regn og fuktighet, og som ikke skulle være i stand til å ta med passasjerer. Postmester von Støcken tok kontakt med vognmann Nørager som var kontrahent på postrutene fra København til Helsingør og Korsør, og smedmester Dreyer som teknisk kyndig innen vognbygging. Under samtalene mellom de tre mennene kom de fram til at brevpostvognen måtte kunne romme minst 12 lispund (96 kg), ha lavt tyngdepunkt og alminnelig sporvidde. Fatningen måtte være opphengt på springfjærer for å minske slitasjen på brevene under transporten. Om vintertid måtte sledekjøretøy brukes, og da burde fatningen på hjulkjøretøyet kunne tas av og settes på en slede.