I Alpene har setre i de fleste tilfeller vært bygdeallmenninger. Alle bønder fra en landsby i dalen eier landsbyens seter i fellesskap. Dermed er setrene i prinsippet utsatt for allmenningens tragedie. Når så ikke eller i veldig liten grad har skjedd, er det fordi rettighetene på setrene har blitt regulert gjennom strenge avtaler helt siden den tidlige middelalderen. Brudd på reglene ble straffet med store bøter eller utestengelse. Reglene fastsatte blant annet et tak på antall dyr som kunne være på en seter, en nøkkel for hvordan dette antallet ble fordelt mellom bøndene (ofte i forhold til gårdenes størrelse), og dugnadsarbeidet som ble forventet som motytelse. I Himalaya fins flere kulturer med avanserte vanningssystemer. Åkrene ligger i bratte fjellsider og er anlagt i terrasser. Uten vanning ville åkrene være lite fruktbare, vannet kommer imidlertid langveisfra. Vanningssystemet består av demninger, lange ledninger (delvis hugget gjennom bratte fjellvegger) og «fordelingsstasjoner». Systemet krever vedlikeholdsarbeid og et oversyn over hvordan vannet fordeles over de ulike åkrene. Også dette systemet har fungert siden middelalderen grunnet strenge regler.