I juni 888 kalte kong Arnulf et råd ved Mainz. Ved møtet var tre erkebiskoper av Det østfrankiske kongerike — Wilbert av Köln, Liutbert av Mainz og Ratbod av Trier — og de vestfrankiske erkebiskopene av Reims (Fulk) og Rouen (Johan I) sammen med biskopene av Beauvais og Noyon. Ifølge Walter Ullmann var vestfrankernes tilstedeværelse på grunn av «golde kirkelige tanker» om østen, og rådet fortsatte å adoptere vestfrankiske ideer om kongelig sakralitet og salvelse. Det var «den første fasen i assimileringsprosessen til de to halvdelene av den karolingiske arv». I et annet kirkeråd ved Tribur i 895 erklærte prelatene at Arnulf var valgt av Gud, og ikke av menn, og Arnulf sverget til gjengjeld å forsvare kirken og dens privilegier mot alle dens fiender. Da Arnulf døde i 899 ble hans lille sønn, Ludvig IV, kronet, men ikke salvet, og plassert under veiledning av erkebiskop Hatto I av Mainz. Ludvigs kroning var den første i tysk historie. Da Ludvig døde sent i september 911 ble hertug Konrad av Franconia valgt til å erstatte ham den 10. november, og ble den første tyske konge som fikk salvelse.