Verb i follomål kan, som i norsk ellers, deles opp i flere ulike grupper. Et trekk som er litt spesielt for follomål, men som også finnes andre steder, er at vokalen i presensendelsen stort sett følger tonem (men noen unntak finnes). Tonem følger som oftest hvorvidt verbet er sterkt eller svakt. Resultatet er at sterke verb, som pleier å ha tonem én, som oftest får i presens, mens svake verb, som oftest har tonem to, får i presens. En har altså, til forskjell fra nynorsk, ikke noe systematisk skille mellom e-verb og a-verb i presens. Men, som nynorsk, bruker follomålet ikke samme bøying i sterke og svake verb. I follomålet har telje-klassa, som i bokmål, nærmest fullstendig kollapsa, og verb som tilhørte denne bøyingsklassa har stort sett blitt fordelt mellom tonem én og tonem to i presens, og disse verba utgjør mange av tilfella der svake verb har tonem én (og får ) i presens.