Garamanterkulturen var antagelig tilstede som et stammefolk i området Fezzan i sørlige Libya ved 1000 f.Kr. De opptrer i de skriftlige nedtegnelser for første gang rundt 400-tallet f.Kr. I henhold til Herodotos I sør bodde garamanterne i sør, «et meget mektig folk som dekker jorda med salt og deretter sådde sin avling.» De drev med kveg, dyrket dadler, og jaktet på «etiopiske troglodyter» fra sin stridsvogner trukket av fire hester. Romerske kilder beskrev dem som et folk med rituelle arr og tatoveringer. Tacitus skrev at de støttet opprøreren Takfarinas og herjet romerske kystbosetninger. I henhold til Plinius den eldre ble romerne til sist trøtte av garamanternes angrep, og Lucius Cornelius Balbus erobret 15 av deres bosetninger i 19 f.Kr. I 202 e.Kr. erobret Septimius Severus deres hovedstad Garama.