I midten av 1945 ble de østlige territoriene til førkrigs-Tyskland overrakt til de sovjetiskstyrte polske militærstyrkene. Tidlige fordrivelser ble gjennomført av de polske kommunistmilitærstyrkene selv før Potsdamkonferansen plasserte dem under midlertidig polsk administrasjon før den endelige fredsavtalen, i et forsøk på å sikre områdenes integrasjon inn i et etnisk homogent Polen. De polske kommunistene skrev: «Vi må fordrive alle tyskerne fordi land er bygget på kulturelle linjer, ikke på multikulturelle linjer». Den polske regjeringen definerte tyskere som enten – folk som var påskrevet i den første eller andre – og de som hadde tysk statsborgerskap. Omtrent 1,1 millioner tyske statsborgere av slavisk opphav ble «godtkjent» som stedegne polakker. Av disse ble få deportert; valgte å emigrere til Tyskland mellom 1951 og 1982, blant annet brorparten av masurere fra Østpreussen.