Til å begynne med var Lippmann optimistisk i synet på amerikansk demokrati. Han sluttet seg til det «jeffersonske» ideal og mente at amerikanere ville bli intellektuelt engasjert i både politikk generelt og utenrikspolitikk og fullføre sin rolle som en opplyst velgergruppe. I lyset fra industrialiseringen, begivenhetene som førte til første verdenskrig og den sterke svøpe av diktatur som utviklet seg, forkastet han etter hvert dette synet. Demokratiske idealer hadde forvitret, velgerne tok ikke lærdom hverken når det gjaldt aktuelle saker eller politikk, de manglet kompetanse til å delta i offentlig liv og var uinteressert i å delta i den politiske prosess. I (1922) skrev han at den stabiliteten regjeringen vant i beskyttelsens æra på 1800-tallet, var truet av moderne virkelighet. Han mente at en «styrende klasse» må stå opp og ta de nye utfordringene. Han så offentligheten som Platon gjorde, et stort beist eller en saueflokk uten hyrde som strevet i .