På riksmøtet i Bergen påtalte erkebiskop Jon at kirken ikke hadde de skattefritak og domsmyndigheter han mente tilkom den, og krevde at Norges konge skulle velges med hovedvekt på biskopenes valg, og at kongekronen skulle ofres til St. Olav som tegn på kongens og rikets underkastelse under kirken. Magnus Lagabøte avviste dette kontant ettersom han, som sin far, hadde arverett til tronen etter loven. Dette prinsipp sørget han for å innskjerpe i tronfølgeloven i 1273. Pavelig stadfestelse kom etter kirkemøtet i Lyon i 1274, men med en tilføyelse om at et kongelig brudd på overenskomsten ville medføre at forslaget om kongevalg og kroneofring ville tre i kraft igjen. Magnus Lagabøte avviste også dette, og overenskomsten ble drøftet igjen på riksmøte i Tønsberg i 1277, og vedtatt med flere endringer og uten pavens stadfestelse. Overenskomsten ble kjent som sættargjerden i Tunsberg eller på latin (= forlik), der kirken allerede i første punkt frafaller kravet om å påvirke kongevalg og kroneofring.