Det hører også med til bildet av kristningsprosessene de lang mere milde, uten anvendelse av fysisk makt, og retoriske fremstøtene allerede hos kong Håkon Haraldsson (f. ca.918 AD-d.961), kalt Adalsteinsfostre etter å ha fått opplæring ved den engelske kong Adalsteins hoff i Wessex, som etter at han var blitt konge i Norge, med sin maktbase på Vestlandet og i Viken, fra 931 AD, arbeidet systematisk og med sterk iver, i sitt forsøk på å kristne riket. Fra kongen som en primus inter pares til en rex iustus Det norrøne kongeidealet primus inter pares, innebærer at kongen er den første blant likemenn, og speiler en kongeideologi hvor makten bygges nedenfra gjennom et alliansesystem. Ved overgangen til kristen tid, trådte en ny kongeideologi frem, idealet om kongen som en , noe som innebar en fredsskapende og rettferdig hersker. Det hører med til bildet at vikingtidens relativt svake sentralmakt kunne medføre et behov for en religiøs legitimering av en sterkere sentralmakt under rikssamlingen. Ideen om at kongen får sin makt fra Gud og at han er den som står nærmest den kristne guden, bidrar til å forankre kongemakten til et metafysisk verdensbilde. Den ydmyke konge tjener Gud og er hans representant på jorden. På samme vis står hans undersåtter til tjeneste, lydighet og underdanighet i et hierarkisk orientert samfunnssystem. Fokuset skifter fra eksempelvis Heimskringlas beskrivelser av kongens personlige egenskaper, slik som mot, generøsitet, vennlighet og personlig ære, og til om hans virke var til gavn eller ulykke for hans folk, til en betoning av kongens kristne sinnelag og opphøyde væremåte, eksempelvis slik vi finner det beskrevet i Håkon Håkonssons saga.