Ola Raknes var alt fra tidlig barnsben av sterkt opptatt av religionen. Særlig var det tanken om og redselen for helvete grubleriene kretset omkring. En gang mellom sju og elleve års alder begynte han å undre seg over det de frelste fortalte om at de ved å omvende seg hadde fått, eller fått del i, et nytt og bedre liv, et liv som de uomvendte ikke kjente til og ikke kunne skjønne. Han hadde en vag følelse av at de på en eller annen måte hadde rett, men på samme tid mente han at de også tok feil. Det satt i ham en uklar erindring om at han en gang hadde opplevd dette livet, som han sa selv fra han var 3–4 år gammel, da han var kirkebygger. Senere mente han dette måtte ha vært hans barnlige måte å uttrykke at han hadde kjent et annet liv før. Fra ti-årsalderen av og i flere år framover forsøkte han så å komme i kontakt med dette andre livet. Han gikk på oppbyggelige møter i bygda, og han gikk også ofte i kirken, selv om han i likhet med de frelste mente at akkurat det var mindre viktig fordi det var mindre sannsynlig at en religiøs omvendelse skulle begynne der. Det var en konstant redsel for å havne i helvete som drev ham, for dit var han viss på at han ville havne om han ikke lyktes med å finne fram til det nye livet.