Lincoln var misfornøyd med generalmajor George Meades unnlatelse av å forfølge Lee etter konføderasjonens nederlag i slaget ved Gettysburg, så Lincoln utnevnte Grant til øverste sjef for alle unionarméer i mars 1864. Grant ga Department of the Mississippi til Sherman, og reiste østover til Washington, D.C., for å utarbeide en strategi sammen med Lincoln. Etter å ha innkvartert Julia i et hus i Georgetown, etablerte Grant sitt hovedkvarter 96 km derfra, nær Meades Army of the Potomac i Culpeper i Virginia. Unionens strategi var en omfattende innsats som skulle føre til en rask seier bestående av en koordinert offensiv fra unionens side, ved å angripe opprørernes arméer samtidig for å hindre at konføderasjonen kunne forflytte forsterkninger innen sørstatenes interne linjer. Sherman ville angripe Atlanta og Georgia, mens Meade ville lede Army of the Potomac, med Grant i leiren, for å angripe Robert E. Lees Army of Northern Virginia. Generalmajor Benjamin Butler skulle angripe og avansere mot Richmond fra sør, oppover James River. Avhengig av Lees handlinger ville Grant komme sammen med Butlers arméer og få forsyninger fra James River. Generalmajor Franz Sigel skulle ta jernbanelinjen ved Lynchburg og så forflytte seg østover og angripe fra Blue Ridge Mountains. Grant red på en oppadgående popularitetsbølge, og det ble diskutert noen steder at en seier for unionen tidlig det året kunne åpne opp for et mulig presidentkandidatur. Grant var klar over det, men hadde ikke sett på det som aktuelt i diskusjoner med Lincoln. Under alle omstendigheter forsvant muligheten snart på grunn av forsinkelser på slagmarken.