Maleriet viser gjetere i klassisk holdning stående ved en sarkofag mens de tyder inskripsjonen ; det vil si at også døden er nærværende i denne stille og harmoniske hyrdeidyllen. Disse fyndige ords klassiske konsentrasjon og beherskning fremhever lignende egenskaper i maleriet og fører til et fullendt uttrykk for hans melankoli over gledens flyktighet. Landskapet i mildt morgenlys, hvor horisonten markeres av et massivt berg, som kanskje symboliserer bestandighet, motsvarer Poussins klassisistiske ideal. Som et av kunstnerens fremste mesterverk har denne berømte forgjengelighetens elegi hatt en stor innflytelse på landskapsmalerier deretter. En alternativ tolkning er «Jeg var også en arkadier», altså at den døde en gang også nøt (det pastorale) livet i Arcadia. Denne tolkningen var vanlig på 17- og 1800-tallet.