Kompleksiteten i den mykenske langdistansehandelen er påvist i to skipsvrak utenfor sørkysten av Anatolia: Ulu Burun- eller Uluburun-vraket som gikk ned på 1300-tallet f.Kr., og Cape Gelidonya-vraket som gikk ned et århundre senere. Det førstnevnte innehold en blandet last dominert av 354 blokker med kopper på rundt 10 tonn, 120 kobberbarrer, kypriotisk keramikk, amfora fra Kanaan med rundt 1 tonn harpiks fra terpentintre med opphav vest for Dødehavet (omtalt som på mykenske tekster) I tillegg var det 1 tonn med tinn, skrapgull, sølv, foruten farget råglass (de tidligste kjente intakte glassblokkene: ca 175 blokker med sylindrisk form, i blå nyanser fra lavendel til turkis), 24 kubber med elfenben, en støttann fra en elefant kuttet opp i seksjoner, tolv tenner fra flodhester og strutseskjell. Andre gjenstander som kan ha tilhørt mannskapet var to sverd, et syrisk og et mykensk,et sylindersegl fra Mesopotamia, en egyptisk skarabé, og ulike mykenske gryter. Lasten var åpenbart av stor verdi. Det andre vraket hadde en annen sammensetning, både kobberbarrer og kobberskrap fra Kypros og tinn fra et ukjent sted. Til sammen gir vrakene et felles bilde på kompleksiteten i handelen mellom den mykenske verden og landene i Midtøsten. Skipene hadde antagelig seilt fra Midtøsten og vestover. Mange av gjenstandene var importert i rå form for bearbeides lokalt, metall for støpes om, samt glass og elfenben for å bearbeides til kostbare gjenstander. Det viser at etablerte handelsrutene forsynte myknerne med alle råvarene og gjenstandene som økonomien i det mykenske Hellas trengte.