I Europa spredte kunsten å støpe klokker seg fra Nola i Italia i det 5. århundre. Først var det munker og klostre som sørget for at kunnskapen om klokker og klokkestøping bredte om seg, som St Patrick i Irland, klosteret i Fulda i Tyskland og biskop Ansgar i Norden. Senere var det omreisende håndverkere som bragte klokkestøperfaget ut til stadig nye deler av kontinentet. Klokker ble ofte støpt på stedet der de skulle brukes fordi de var tumhr ph vanskelige å transportere, og klokkestøperne var omreisende håndverkere til langt ut på 1800-tallet. Under reisene fikk de også anledning til å inspisere eldre klokker tilvirket av andre håndverkere, og dermed kunne de videreutvikle sin egen kompetanse. Ettersom jern ruster, ble såkalt «klokkebronse» et foretrukket materiale. Fremveksten av militært artilleri på 1300-tallet ga flerbruk til klokkestøperne, som var de som mestret kunsten å smelte metall og fremstille bronselegeringer. Klokkestøpere ble til våpen- og kanonstøpere når det var krig. Ofte ble klokkebronse støpt om til kanoner og klokker ble tatt som krigsbytte eller inndratt av kongen.