Da teatre og operahus begynte å bli utbredt i Europa på 1600-tallet begynte også ny teknologi å innta disse nybyggene. Den italienske arkitekten Sebastiano Serlio utformet en rekke prinsipper om perspektivtegning, og ut ifra disse teoriene begynte man å lage scenografi som skulle skape illusjoner på scenen. Scenografien forestilte gjerne lange passasjer som strakte seg bakover langs midten av scenen. Ved å bygge passasjene slik at den bakre enden var smalere og lavere enn den fremste, ga de en illusjon av å være lenger enn de egentlig var. Etter hvert oppdaget man at illusjonen ble enda mer overbevisende dersom forsvinningspunktet lå høyere enn scenegulvet egentlig var, og man begynte å bygge scenegulv som skrånet oppover, vekk fra publikum. Scenens helling lå vanligvis på et høyde-til-lengde-forhold på mellom 1 til 18 (5,56 %) og 1 til 48 (2,08 %). De engelske uttrykkene og («oppscene» og «nedscene») for henholdsvis bakerst og fremst på scenen henger fortsatt igjen fra denne tiden, fordi en skuespiller som befant seg lenger bak på scenen enn en annen også befant seg høyere i rommet. Slike hellende gulv ga også fordelen at publikum, som satt på et flatt gulv i motsetning til slik publikumstribuner ofte er i dag, bedre kunne se hva som foregikk på scenen. Ulempen var at det skrå gulvet ga skuespillerne unaturlige gangmønstre, og man begynte å bygge publikums seter i en skrå formasjon slik at scenen igjen kunne bli flat, som i det greske teateret.