Da krig brøt ut ruget sørstatsfolk, spontant og uten bestemmelser fra myndighetene, på bomull hjemme, og så på prisene skyte i været, og økonomisk krise ramme Storbritannia og New England, noe som førte til et tilbakeslag i den britiske folkeopinionen. Selv hvis Storbritannia intervenerte ville det bety krig med USA, samt tapet av det amerikanske markedet, tapet av amerikanske kornforsyninger, trussel mot Canada, og mye av den britiske handelsflåten, alt for et vagt løfte om mer bomull. Foruten det hadde varelager i Europa våren 1861 en stor overflod av overskuddsbomull — som steg betraktelig i pris. Så bomullsinteressentene fikk fortjeneste uten krig. Unionen innførte en blokade, og stengte alle konfødererte havner for vanlig trafikk; som konsekvens av dette maktet ikke Sørstatene å flytte på 95 % av sitt bomull. På tross av dette ble noe bomull smuglet ut av blokadebrytere, eller gjennom Mexico. Bomullsdiplomati, støttet av de konfødererte diplomatene James M. Mason og John Slidell, ble en total fiasko da Sørstatene ikke maktet å frakte sin bomull, og den britiske økonomien var robust nok til å ta til seg en tekstildepresjon fra 1862–64.