De bevarte tekstene er ganske utfordrende. De består av kommentarer og navnelister. Vatikanets manuskript presenterer teksten i to kolonner, med stedsnavn med stor bokstav og avsluttes med et stopp. Et lite antall av ordene er forkortet. Paris-manuskriptet bruker også to kolonner, store bokstaver og stopp, men har mange flere forkortelser enn noen av de to andre. Teksten er delt inn i seksjoner etter avsnittsmerker. Basel-manuskriptet har bare en enkelt spalte, og er vanskeligere å lese enn de andre. Den har flere forkortelser enn Vatikanets kopi, men færre enn Paris-kopien. Det er noe som tyder på at forfatteren har forsøkt å korrigere eller tydeliggjøre ord som ikke var klare i originalen, og det er ingen stopp for å skille stedsnavnene i listene, men det er understrekede overskrifter for å dele opp seksjonene. Som en indikasjon på problemene med å håndtere teksten, er det totalt 315 navn i delen som dekker Storbritannia. Alle tre manuskriptene er enige om skrivemåten til 200 av disse. Basel- og Vatikandokumentene er enige om stavemåten til ytterligere 50, det er 33 mer vanlige for Basel- og Paris-dokumentene, og 17 flere som vises i Paris- og Vatikandokumentene. Det er 8 navn som det ikke er enighet om mellom de tre kildene, og 7 navn mangler i Paris-kopien der de to andre er enige.