Seligmans grunnlegende teorier om «tillært hjelpeløshet» startet ved University of Pennsylvania i 1967 som en del av hans interesse for depresjon. Seligman og kollegaene fant ut at den eksperimentelle kondisjoneringsprotokollen de hadde brukt på hunder førte til en atferd som ikke var forventet. Hundene responderte ikke på muligheen til å flykte fra en ubehagelig situasjon under de eksperimentelle forholdene. Seligman utviklet denne teorien videre og fant deretter ut at tillært hjelpeløshet er en psykologisk tilstand hvor et menneske eller et dyr er opplært til å handle eller oppføre seg hjelpeløst i en spesiell situasjon, vanligvis etter å ha mislykkes i å unngå en skadelig omstendighet, til tross for at individet faktisk kan ha styrke til å endre på situasjonen. Seligman fant en likhet til dette med sterkt deprimerte, og hevdet at klinisk depresjon og andre psykiske sykdommer delvis kan skyldes et fravær av kontroll over en situasjon. I de seneste år har han sammen med Abramson omformulert teorien om «tillært hjelpeløshet» til å omhandle en attribusjonsstil.