I 1046 satte keiser Henrik III inn en pave som utgikk fra den tyske reformbevegelsen. Dermed oppstod en reformbevegelse med utgangspunkt i Roma, som tok sikte på å effektivisere og sentralisere kirken, og å skille den mer ut fra det verdslige samfunnet. Paven som skulle få størst betydning her, var Gregor VII. Han krevde noe svært radikalt: At kun geistlige myndigheter kunne utnevne folk til geistlige posisjoner. Denne praksisen kolliderte blant annet med det ottonske system i Tyskland. Her hadde keiseren full kontroll med innsettelsen av biskoper, ved at de også var hans vasaller. De hadde store len, fungerte som lokale ombudsmenn – og spilte en rolle i sentraladministrasjonen. De hadde også en viktig funksjon ved at de utgjorde en stor del av keiserens hær. Det var viktig for keiseren å beholde kontrollen på utnevnelsen av disse. De verdslige vasallene hadde han nemlig langt mindre kontroll på – etter som deres makt gikk i arv.