Det første driftsåret fra 1. juli 1883 til 1. juli 1884 hadde 219.000 personer løst billett. Utenom Bergen sentrum gikk de fleste på og av toget på de to stasjonene i Fana kommune: Fjøsanger og Nesttun. Stoppestedet Hop var også travelt og ble senere oppgradert til Hop stasjon. På slutten av 1880-tallet kom det flere stopp: Helldalen og Minde. Rett etter 1900 var det 16 daglige togavganger til og fra Fana. Skatteloven av 1882 ga kommunene større frihet til selv å avgjøre skattetrykket, og Fana slo da til med lavere eiendomsskatt, som rammet bøndene hardest, og høyere skatt på inntekt og formue. Toget gjorde det overkommelig for folk som arbeidet i Bergen å bosette seg i Fana som pendlere. Dermed økte skatteinntektene, og den en gang fattige bygden ble nå en av Norges rikeste kommuner og noe av et skatteparadis, for landets rikeste skipsredere var blant de som nå rykket inn. Skipsreder Jacob Kjøde betalte i 1918 198.000 kroner i skatt, nok til å dekke alle de kommunale utgiftene i Fana fire år tidligere. Men lite lærte man av dette, for da Os og andre kommuner så Vossebanens suksess og foreslå å bygge Nesttun-Osbanen, ble det igjen uten særlig støtte fra Fana kommune.