Da Gyldendal forlag utga romanen på norsk, presenterte de forfatteren som «sønn av en rumensk bondekone og en gresk tobakksmugler». Redaktøren for fortalte videre at Istrati vokste opp alene med moren, og at han tolv år gammel stakk av hjemmefra. Deretter flakket han rundt omkring i verden, etter hvert blant annet i Egypt, Syria, Palestina, Libanon, Hellas og Italia. I januar 1921 fikk den franske forfatteren Romain Rolland tilsendt et brev fra et sykehus i Nice, der Istrati var pasient etter å ha forsøkt å skjære strupen over på seg. Rolland ble slått av at selvmordskandidaten Istrati utviste et uforlignelig fortellertalent; han fortalte senere at selvmordsbrevet vekslet mellom dyp desperasjon og humoristiske anekdoter. På Rollands oppfordring begynte Istrati å skrive ned sine fortellinger, og han fikk stor suksess både med debutromanen og med senere utgivelser. De første bøkene hans var fortellinger inspirert av hans egne reiser og opplevelser, og var holdt i en humoristisk og til tider ellevill tone. Senere i forfatterskapet ble formspråket strengere, og bøkene fikk et mer samfunnskritisk innhold. Istratis bøker ble da forbudt i hjemlandet Romania. På slutten av 1920-årene forlot Istrati Paris og dro til Sovjetunionen. Han skrev først noen begeistrede rapporter fra reisen rundt i Sovjetunionen, hvor han hadde til hensikt å bosette seg permanent. Etter et par år kom han imidlertid tilbake til Paris, sterkt desillusjonert. Hans siste bok ble et bittert oppgjør med Stalins regime.