Forslaget ble opprinnelig vedtatt av Stortinget i 1955, men endret etter ett år, slik at Ringeriksbanen ble tatt ut av planene. Planene om å bygge Ulrikstunnelen ble til slutt vedtatt av Stortinget 13. desember 1956. Finansminister Trygve Bratteli kommenterte i den forbindelse at en privat gjeldsfinansiering vil måtte konkurrere med gjeld tatt opp av regjeringen på andre jernbaneprosjekter, siden politikerne måtte se den nasjonale økonomien som helhet, og at privat finansiering ikke ville resultere i flere baner. En anleggskapital på 50 millioner kroner ble til slutt stilt til disposisjon fra Finansieringsinstituttet. En forutsetning for planen var at det meste av arbeidet ble satt ut til private aktører. miniatyr|Åpningen av Ulrikstunnelen 1. august 1964 kl. 16:20. Ragnar Blomdal, stasjonsmester i Arna, står ved lokomotivet. I september 1959 begynte arbeidet med å anlegge tunnelen gjennom Ulriken. Prosjektet omfattet også en tunnel gjennom Arnanipa og den korte Tunestveidttunnelen, samt en ny jernbanestasjon i Arna. Gjennomslag for tunnelen var 9. februar 1963. Massene fra tunnelene ble brukt til utfylling av området rundt Arna stasjon, til nytt kaianlegg i Arna og til utfylling av Store Lungegårdsvannet. Strekningen ble åpnet for prøvekjøring 29. mai 1964, og offisielt åpnet 1. august samme år av samferdselsminister Erik Himle. Da den ble åpnet, var tunnelen Norges tredje lengste jernbanetunnel og den lengste tunnelen på Bergensbanen. Den nye jernbanestrekningen gjorde Bergensbanen 21 075 meter kortere, og førte til at strekningen over Nesttun ble lagt ned. De små stasjonsbygdene som var vokst frem langs strekningen, som Garnes, Haukeland og Espeland, opplevde nedgang og fraflytting etterpå, og den byutviklingseffekten man hadde sett for seg i Indre Arna, har latt vente på seg.