Etter krigen har det kommet mange psykologiske studier av nazismen, og i Norge ble det initiert et forskningsprogram av Gabriel Langfeldt i 1945. Han var sterkt kritisk til at Vidkun Quisling ikke ble underkastet judisiell observasjon. Langfeldt tolket de betydelige endringene i Quislings karakter under krigen som utslag av tiltagende paranoia, og prøvde tre ganger å få medhold i at slik observasjon burde foretas. Først henvendte han seg til formannen for rettsmedisinsk kommisjon, Hans Evensen, deretter Quislings forsvarer Henrik Bergh, og til sist Johan Scharffenberg, men like forgjeves. Var Quisling funnet sinnssyk, kunne han likevel fått samme dom, men den ville ikke blitt eksekvert. I konkluderte Langfeldt med en paranoid sinnslidelse, og at folkestemningen i 1945 hadde påvirket rettergangen.