Det meste av Taverners musikk er forankret i den engelske vokaltradisjonen til Robert Fayrfax og Nicholas Ludford, og er basert på en vel utviklet, fri kontrapunktikk og utvidede melismatiske klimakser som krever dyktige solister. Takket være en utviklet bruk av imitasjon oppnådde Taverner en mer enhetlig musikalsk tekstur enn forgjengerne. Den rytmiske kompleksiteten er også mindre, hovedsakelig fordi Taverner var mer forsiktig i bruken av synkoperte figurer som følger av punkterte semibreves.