Som en sentral skikkelse i sølvalderen i russisk poesi regnes han, sammen med sin kone Zinaida Gippius, blant grunnleggerne av russisk symbolisme. Begge ble to ganger sendt i politisk eksil, og i hans andre eksil (1918–1941) fortsatte han å skrive romaner og ble anerkjent som en kritiker av Sovjet-Russland. Han ble kjent for sine religiøse profetier knyttet til apoklyptisk kristendom, og som forfatteren av filosofiske historiske romaner som kombinerte idealisme og litterær innovasjon.