Kong Aleksander I etablerte på nytt et augustinsk kloster ved Scone en gang mellom 1114 og 1122. I enten 1163 eller 1164, under regjeringstid til kong Malcolm IV av Skottland, ble Scones status som priorkloster forbedret og det ble et abbedi. Klosteret hadde viktige kongelige funksjoner, ved siden av å være stedet for kroningseremoniene til skotske konger og for å oppbevare og beskytte kroningssteinen, Stone of Scone, inntil kong Edvard I av England stjal den under den skotske uavhengighetskrigen i 1295. Som ved andre skotske klostre, hadde Scone sannsynligvis flere funksjoner, utover å være en kongelig residens eller et palass, var det også et sted for forlystelser med et jaktterreng. Scone-klosterets åpenbare rolle var som Westminster Abbey for kongene av England, selv om det ser ut til at skotske kroninger var en mer preget av en eldre tradisjon, mer hedensk seremoni, inkludert bruken av Moot Hill (kroningshaugen). Det er sannsynlig at skotske innvielser og kroninger ble fullført i to deler: en kristen seremoni gjennomført i Abbey-kirken og den antagelig hedenske (gæliske) seremonien på Moot Hill. Dette kan tilskrives, som historikeren Thomas Owen Clancy har påpekt, viktigheten i gælisk tradisjon av å sverge innvielseseden , på den tradisjonelle haugen; en betydning som kontinentale kristne strømninger tilsynelatende ikke var i stand til å overvinne. Men parallellen med Westminster eksisterte absolutt i hodet til Edvard I, som i 1297 overførte klosterets kroningsrelikvier, kronen, septeret og skjebnesteinen, til Westminster i en åpenbar handling for å frata Skottland landets nasjonalitet. Skottlands nasjonale relikvier og regalier ble gitt formelt til Westminster Abbey til ære for den engelske kongelige helgenen Edvard Bekjenneren.