Til tross den relativt store spredningen ønsker anarkoindividualismen også å bekjempe klassesamfunnet, staten, kapitalismen og autoriteter, men istedenfor idealisering av fellesskapet betoner anarkoindividualismen individet som samfunnets basis. Anarkoindividualistene tror, i motsetning til de sosiale anarkistene, på et fritt marked, dog ikke i en kapitalistisk mening, men et marked uten rente, patent og statlig regjering. Dette synet, mutualisme, er anarkoindividualismens økonomiske system. Visjonen er at for flertallet skal samfunnet gradvis endres innenfra gjennom reisningen av alternative økonomier, såkalt gradualisme, slik at voldelige revolusjoner kan unngås. Anarkoindividualismen har gått fra den mer sosiale mutualismen til Pierre-Joseph Proudhons snitt via Benjamin R. Tuckers individuelle mutualisme til Max Stirners strengt egosentriske anarkistiske versjon. Innenfor anarkoindividualismens tankefelt finnes likevel tidvis motsetninger som pasifister, gradualister, revolusjonære og nihilister.