I Norge var cistercienseordenen mest utbredt i middelalderen. Internasjonale munkeordener og utveksling av prester i middelalderen ga viktige internasjonale impulser til Norge. I senmiddelalderen var klostrene i Norge i sterk tilbakegang blant annet på grunn av pestepidemier (særlig Svartedauden) og flere ble nedlagt eller skal ha stått tomme. Rundt 1520 begynte Christian II å tildele klostrene som len til sine embedsmenn. Ved reformasjonen var klostervesenet beskjedent i Norge. Munkene kunne etter reformasjonen fritt forlate klostrene som ikke straks ble nedlagt. Reformasjonen og oppløsningen av klostervesenet førte til at fattigomsorg ble en politisk sak for verdslige myndigheter. Kongen hadde ansvar for å opprette hospitaler for de fattige, midler til fattigomsorgen ble samlet inn i kirken og superintendenten hadde tilsyn med fattigstellet.