I 10. århundre var Tripoli en del av det egyptiske fatimide-kalifatet. Da seldsjukkene erobret Syria og tok over Palestina, benyttet kadien i Tripoli, Abû Tâlib, anledningen til å erklære byen selvstendig 1070. Hans styre innledet en praksis som balanserende makt mellom fatimidene og seldsjukkene. Byen var så godt befestet at den kunne motstå angrep fra den ene mens motstanderne sendte en armé til unnsetning. Abû Tâlib og etterfølgerne hans forsøkte ikke å utvide fyrstedømmet, men nøyde seg med kadi-tittelen mens de gjorde Tripoli til en rik og kultivert by, berømt for sin skole og for et bibliotek med mer enn 100.000 bind. Dette fungerte helt til korsfarerne ankom og begynte kolonisering av landet. Korsfarerne som var mest opptatt av Jerusalem, var uenige om hvordan de skulle forholde seg til Tripoli. En av lederne, Raimond de Saint-Gilles, var fast bestemt på å skaffe seg et fyrstedømme med Tripoli som hovedsete. Han innledet en beleiring i 1102 som først i 1109 nådde målet, og Grevskapet Tripoli ble opprettet.