Forordningen skiller mellom hvem som ble regnet som verdige og uverdige fattige. De som ble regnet som fattige – og som dermed kunne få støtte fra fattigkassen – var mennesker som av ulike årsaker ikke var i stand til å arbeide: syke, eldre og andre svake personer. De som ble ansett som fattige skulle settes i tukthuset. I kapittel 2 § 1 i anordningen beskrives de uverdige fattige som «Selvraadige, Lade, Modvillige, Drukkenbolte, friske, ugudelige og arbeidsføre Betlere». Med andre ord skulle folk som var i stand til å arbeide, som for eksempel friske løsgjengere og ulydige tjenestefolk, dømmes til tukthusopphold. Det tok likevel ikke lang tid før også kriminelle ble plassert på tukthuset. Tukthusanordningen bestemte også driften av Christiania tukthus, hvor manufakturdriften skulle være en viktig driftsinntekt. Som en del av oppdragelsen av tukthuslemmene til en lydig, nyttig og lønnsom livsførsel, skulle de arbeide ved tukthusets ull- og linspinneri, farveri eller tobakksspinneri.