Det forelå ikke noen inngående markedsundersøkelser for stål. Jernverkskommisjonens vurdering av markedsforholdene var at krigens ødeleggelser ville gi behov for store menger stål. Det ble prognosert at det innen 1950 ville det i Norge være behov for minst 400 000 tonn årlig av valseverkprodukter i for av plater, profiljern, skinner og lignende. Tyskland, som før krigen var Europas største stålprodusent og nest største eksportør, ville sannsynligvis ha mer enn nok med produksjon til eget formål i lang tid fremover. Fremtidig utvikling, spesielt for Tysklands del, synes usikker, men tendensen til behov for selvforsyning for små land ville gjøre seg gjeldene. Dermed vurderte en at et norsk jernverk burde lage mange forskjellige produkter for hjemmemarkedet. Før krigen var det karteller som regulerte stålprisene, og rett etter krigen ble det ansett som sannsynlig at karteller ville gjenoppstå. Enda et viktig forhold på verdensmarkedet var utviklingen av kullprisene, som hadde steget meget sterkt fra tiden før krigen. Denne tendensen så en for seg ville fortsette, dermed ville norsk vannkraft være konkurransedyktig. Det var bare ett forhold som kunne være negativt for et nytt norsk jernverk, nemlig tekniske og økonomiske forhold som gjorde storskalaproduksjon gunstig.