Det er en kvalitetsforskjell mellom de ulike shunga-kunstnerne, og en del ukiyo-e-malere har holdt seg over sjangeren. Erfarne kunstnere fant ut at det var til deres fordel å konsentrere deres produksjon, noe som førte til shunga av framragende kunstnere, slik som den ukiyo-e-maleren som er best kjent i den vestlige verden, Katsushika Hokusai, kjent fra «Fiskerhustruens drøm». Ukiyo-e-kunstnere fikk en stabil inntekt og produserte shunga for velstående kjøpere som kunne skaffe dem nok midler til leve på for rundt seks måneder. Blant andre japanske kunstnere benyttet dagens kjente kunstneren Hajime Sorayama (født 1947) en særskilt maleteknikk med håndbrusj og signaturmetode med hankotrykk på slutten av 1900-tallet for å skape en moderne shunga-kunst i den samme tradisjonen som fortidens kunstnere som Hokusai. miniatyr|Sommer, fra serien Pleasure Competition in the Four Seasons av Eishi Fullfargetrykk, eller , ble utviklet rundt 1765, men mange shunga-trykk er datert før denne tiden. Før 1765 ble farge lagt på ved monokrome håndtrykk, og fra 1744 gjorde produksjon i et antall begrensede farger. Selv etter 1765 var det mange shunga-trykk som ble gjort med eldre metoder. I en del tilfeller ble det gjort for holde kostnadene nede, men i andre tilfeller var det også et spørsmål om smak og behag. Shunga framstilt i byen Edo tenderte til å være rike fargelagt enn de som ble produsert byene Kyoto og Osaka, hovedsakelig grunnet forskjell i estetisk smak mellom disse regionene. Edo hadde en smak for nyhetens interesse og luksus, men Kamigata-regionen (Kyoto og Osaka) foretrakk en mer dempet, underdrevet stil. Dette førte også til en større andel bakgrunnsdetaljer i Edo.