Etter verdenskrigen, da en ny forfatning ble utarbeidet, ble Lapie innvalgt i den første grunnlovgivende forsamling. Han stilte til valg for Section française de l'internationale ouvrière (SFIO) og representerte Meurthe-et-Moselle i nasjonalforsamlingen fra 1946 til 1958. Fra 1956 til 1958 var han visepresident i nasjonalforsamlingen. Fra 1946 til 1947 var Lapie understatssekretær i utenriksdepartementet i Léon Blums regjering. Etter at han gikk av ble han et innflytelsesrikt medlem av utenrikskomiteen i nasjonalforsamlingen. Lapie støttet Marshallhjelpen, men mente den ikke måtte lede til innblanding i Frankrikes indre anliggender og at landet måtte stå fritt til å drive handel med ethvert land. Han var tilhenger av Saars økonomiske tilknytning til Frankrike, men ønsket ikke politisk integrasjon da dette etter hans mening ville stride mot sosialismens prinsipper. Lapie støttet tanken om et føderalt Europa organisert etter sosialistiske prinsipper. Han ønsket at dette skulle omfattet et nøytralt Tyskland og være åpent mot landene i Sentral- og Øst-Europa, noe han mente ville forhindre hegemoni fra USA og Sovjetunionen. Samtidig markerte Lapie seg som en klar antikommunist og ga støtte til dannelsen av NATO for å motstå trusselen fra Sovjetunionen. Fra juli 1950 til august 1951 var Lapie undervisningsminister i to påfølgende regjeringer under statsministrene René Pleven og Henri Queuille.