Det lovbestemte bosetningsområdet besto til den russiske revolusjonen i 1917. Den russiske provisoriske regjering avskaffet bosetningsområdet sammen med andre diskriminerende regler i riket, noe som utløste migrasjon innenfor Russland. En stor del av migrasjonen etter 1917 var til regionale sentra som Moskva, St. Petersburg, Kharkov og Odessa. I 1939 hadde Moskva og Leningrad (St. Petersburg) nær 5 % jødisk befolkning. Frigjøringen av jødene førte til økende integrasjon eller assimilering for eksempel ved at stadig færre, særlig i storbyene, regnet jiddisch som sitt morsmål. Jødene fikk anledning til å ta høyere utdanning og i Ukraina og Hviterussland var i 1939 halvparten eller mer av leger, tannleger og farmasøyter jøder. Fra å være en marginalisert del av befolkningen under tsaren, ble jødene i Sovjetunionen trukket inn i samfunnslivet på linje med andre. Lenin motarbeidet både jødisk nasjonalisme og antisemittisme i Sovjetunionen. Under Stalin ble diskusjon om jødenes situasjon ansett som anti-sovjetisk.