Piazzolla beholder tangoens essens men knytter den til den klassiske musikkens akademiske og borgerlige dannelsestradisjon. Den tradisjonelle tangoens lille form utvider han med musikkhistoriens store former: Eksempler er det musikalske ballettdramaet (1969), oratoriet (1970) – begge med en libretto av tangodikteren – og den tresatsige konserten for bandoneon, strykere og slagverk (1979). Piazzolla anvendte ofte den barokke suiteformen, som i hvor han ga de fire satsene programmatiske titler: , , , . I konserten bruker han Antonio Vivaldis «De fire årstider» som forbilde. Det er bare logisk at han også skriver «tango-operitaen» , hvor han anvender klassiske musikkformer som fuge og toccata, og vrir messeteksten Agnus Dei (Guds lam) til (Guds tango).