Det anglikanske kirkefellesskapet ble offisielt og formelt organisert og anerkjent som sådan på Lambethkonferensen i 1867 i London under ledelse av Charles Longley, erkebiskop av Canterbury. Kirkene i det anglikanske kirkefellesskapet anser seg selv for å være en del av den ene, hellige, katolske og apostoliske kirke som uttrykt i den nikenske trosbekjennelse, og å være katolske og reformerte. Som i Den engelske kirke selv, omfatter det anglikanske kirkefellesskapet det brede spekteret av tro og liturgiske praksiser som finnes i de evangeliske, sentrale og anglo-katolske tradisjonene til anglikanismen. Hver nasjonal eller regional kirke er fullstendig uavhengig, og beholder sin egen lovgivningsprosess og bispedømme under ledelse av lokale primater. For noen tilhengere representerer anglikanisme en ikke-pavelig katolisisme, for andre en form for protestantisme, men uten en ledefigur som Martin Luther, John Knox, Jean Calvin, Ulrich Zwingli, John Wesley eller Jan Hus.