Den strekker seg omtrentlig fra Nordvest-England gjennom det sentrale England, via London til Lille, Benelux-statene med den Nederlandsk Randstad og Brussel og langs det tyske Rhinland, Sør-Tyskland, Alsace-Moselle i Frankrike i vest og Sveits (Basel og Zürich) til Nord-Italia (Milano, Torino og Genova i sør). Noen kilder angir at området strekker seg mellom London eller Birmingham og Milano. Roger Brunet mente at korridoren kunne spores til romertiden og det var innenfor denne korridoren den industrielle revolusjonen oppsto og spredte seg. Før Brunets gruppe hadde historikerne Fernand Braudel, Stein Rokkan og Charles Tilly identifisert dette området som sentralt i Europas økonomiske utvikling. Området har vært det økonomiske tyngdepunktet i Europa i flere hundre år. Gamle handelsruter går gjennom området og det historiske skillet mellom katolsk og protestantisk Europa går til dels i dette området. I moderne tid er området preget av sterk urbanisering stor befolkningstetthet; rundt 40 % av EUs befolkning i 1996 bodde innenfor området. Området har vært beskrevet som det sentrale bybeltet eller den sentrale "megabyen". Området har generelt vært preget av høye inntekter og liten arbeidsledighet. Tradisjonelle industriområder i Belgia, Ruhr og West Midlands ligger innenfor området. Stein Rokkan beskrev betydningen av det sentrale europeiske bybeltet i et av sine siste arbeider (publisert posthumt i 1983) og dette sammenfaller i stor grad den blå banan. Rokkan antydet at bybeltet fra Romerrikets tid lå langs handelsrutene mellom Middelhavet og Nordsjøen samt Østersjøen. Rokkan knyttet bybeltet til sin teori om fremvekst av nasjonalstaten i Europa: Ifølge Rokkan vokste ikke nasjonalstaten frem langs bybeltet på grunn av de mange og sterke byene der, i stedet vokste den modern, sentraliserte nasjonalstaten frem i Skandinavia og England samt Frankrike.