Grunnene og karakteren i denne forvandlingen, som hovedsakelig skjedde i løpet av senantikken, har vært et akademisk emne i århundrer. Giorgio Vasari tilskrev forvandlingen til en nedgang i kunstnerisk dyktighet og standarder, som hadde på sin side blitt gjenoppvekket og fornyet av hans samtidige i den italienske renessansen. Selv om dette standpunktet har med jevne mellomrom blitt fremmet på nytt, mest merkbart ved Bernard Berenson, har moderne forskere tendert til å ha et mer positivt syn på den bysantinske estetikk. Alois Riegl og Josef Strzygowski, som publiserte tidlig på 1900-tallet, var mer enn mange andre ansvarlig for en revurdering av synet på kunsten i senantikken. Riegl så den som en naturlig utvikling av eksisterende tendenser i romersk kunst, hvor Strzygowski så den som et produkt av østlig, «orientalsk» innflytelse. Kjente bidrag til debatten er blant annet Ernst Kitzinger, som sporet en «dialektikk» mellom «abstrakt» og «hellenistiske» tendenser i senantikken, og John Onians, som så en «økning i visuell reaksjon» i senantikken, hvor en tilskuer «kunne se på noe som i 1900-tallet begreper var rent abstrakt og finne det figurativt».