Det meste av selve opprøret ble utført av Irish Volunteers, men det var Irish Republican Brotherhood (IRB) som stod for planleggingen. Kort tid etter krigsutbruddet i august 1914 ble IRBs høyeste råd samlet. Under det gamle mottoet at «Englands vansker er Irlands mulighet» vedtok de å handle før krigens slutt. IRBs økonomiansvarlige, Tom Clarke, opprettet et militært råd for å planlegge et opprør. Rådet bestod i utgangspunktet av Pearse, Eamonn Ceannt og Joseph Plunkett. Clarke og Sean MacDermott kom med etter kort tid. Med unntak av Clarke var de medlemmer av både IRB og Volunteers, og IRB hadde siden opprettelsen av Volunteers i 1913 gradvis tatt kontroll over organisasjonen, blant annet ved å sørge for at IRB-medlemmer ble forfremmet til offisersstatus. En stor del av Volunteers var dermed i 1916 rede til å bruke vold for å oppnå sine mål. Et fremtredende unntak var øverstkommanderende, Eoin MacNeill, som ønsket å bruke Volunteers som en brekkstang mot britene etter krigen, og mente at et militært opprør var dømt til å mislykkes. Det eneste som kunne få ham med på planen var hvis britene forsøkte å innføre verneplikt i Irland eller om de startet en kampanje for å slå ned irsk republikanisme. Først da mente han at et væpnet opprør kunne få tilstrekkelig støtte i befolkningen til å lykkes. Men ledelsen i IRB håpet å enten få ham over til sin side, eller å forbigå ham. De lyktes ikke med dette.