I Norge forsøkte man å unngå avhengighetsforhold som kunne oppstått om noen ga mer enn andre. Gildene var ment som felles forsikringsselskaper, og gaver og vennskap måtte holdes utenfor. Noen gilder gikk sammen i større lag. (= det store gildet) i Trondheim omfattet etter hvert de åtte områdene i Trøndelag. Gildene skulle dømme i de fleste konflikter. Bare i saker om jordbruk og eiendommer, og etter 1274 i drapssaker, hadde ikke gildene noen jurisdiksjon. De ble sittende med de oppgavene kongemakten ikke overtok. Trolig innså kongemakten gildenes nytteverdi som konfliktløsere, og sikret deres status. Gildenes betydning ser ut til å ha tiltatt etter 1100, trolig fordi lokale småkonger gradvis forsvant. En samlet kongemakt kunne ikke yte samme vernet som gamle tiders høvdinger, og dermed var bøndene tvunget til tettere samarbeid.