I gjennomføringsdelen er uroen fra hovedtemaet tilbake, og spenningen bygges gradvis opp mot et nytt klimaks. Dette leder til reprisen og hovedtemagruppen. Når sidetemaet («fredsmotivet») lyder for andre gang (nå markert – langsommere), er det langsommere og mer fulltonende enn første gang. Satsen munner ut i en svært neddempet koda (markert – svært rolig/fredfullt). Ikke ulikt jeg-personen i «The Hound of Heaven», som først finner den endelige ro mot slutten av diktet, ender Valens pianosonate med en avklaret ro. Ifølge Smeby er dette «kanskje norsk klavermusikks vakreste og mest avklarede verkavslutning».