En populær forklaring i noe eldre norsk historiografi på slutten av 1800-tallet og tidlig på 1900-tallet, var å framheve konflikten mellom kongsmakten og aristokratiet (lendmennene). I henhold til dette synet har historikere som P.A. Munch, Ernst Sars og Gustav Storm beskrevet hvordan lendmennene vurderte kongen som et redskap som de benyttet for selv å styre landet. Felles interesser og personlige lojalitetsbånd knyttet ulike grupperinger sammen, Av den grunn støttet de barnekonger eller svake konger, men ble selv til sist beseiret av den sterke kongen Sverre Sigurdsson. Det samme synet fortolker også kirkens rolle. Det er ingen grunn til å tvile på at disse personlige interessene hos tronkreverne og stormennene var en hoveddrivkraft, slår Knut Helle fast. Men dette var neppe de eneste årsakene. Disse forklaringene om lendmennene mistet tyngde da det etter hvert ble klart at lendmennene faktisk var delt og fordelt på begge sider, både før og etter kong Sverre. Selv Sverre hadde en del lendmenn på sin side. Knut Helle har framhevet hvordan kirken etter Sverres død synes å ha arbeidet hardt for å forsone de stridende parter og fremme stabilitet.