Krigen var da en realitet, og den britiske regjeringen foreslo fredsforhandlinger allerede tidlig i krigen, blant annet på grunn av en folkelig sympati for Danmark. Britene foreslo at Danmark skulle få seks ukers frist til å løse forfatningsspørsmålet, men verken Russland eller Frankrike var innstilt på dette. Den franske keiser, Napoleon III uttrykte i sitt svar forståelse for det tyske ønsket om en sterk forbindelse mellom Slesvig og Holsten. Etter et langvarig diplomatisk spill ble starten på fredskonferansen fastsatt til 12. april. Til tross for danske protester, fikk Bismarck utsatt konferansens første møte til 20. april, ved at han viste til at Det tyske forbunds representanter først måtte bli enige om et mandat. Bismarcks manøvre kan sees på bakgrunn av hans ønske om forsterke sin forhandlingsposisjon ved å først erobre Dybbøl før forhandlingene ble startet. Samtidig var den danske statsminister Monrad overbevist om at det var av avgjørende politisk betydning at de danske strykene holdt skansene ved Dybbøl fram til fredskonferansen var igang. Etter et statsråd 9. april instruerte derfor Monrad den danske delegasjonen, under ledelse av utenriksminister George Quaade, som midlertidig hadde gått av til fordel for Monrad for å kunne konsentrere seg om forhandlingene. Monrads instruks understrekte at Danmark ville avvise en våpenhvile, så lenge Slesvig var okkupert av fremmede tropper. Etter at de danske strykene led nederlag i slaget om Dybbøl den 18. april drøftet den danske regjeringen i et statsrådsmøte en begrenset stans av kamphandlingene gjennom en våpenhvile. De toneangivende politikere klarte ikke å bli enige om et klart mandat for våpenhvileforhandlinger og instruksen til forhandlingsdelegasjonen ble at man «uformelt» skulle prøve å få til en våpenhvile ved en avtale mellom de kommanderende generalene om å ikke angripe hverandre i en viss tid. Instruksens vage form forvansket den danske forhandlingsposisjonen, som allerede var svak etter nederlaget ved Dybbøl.