En «strukturelle ubalanse» hadde oppstått med tamilene som i kolonitiden var blitt overrepresentert i de ceylonske administrasjonene som bestyret den britiske kolonien, f.eks i 1925 var siviladministrasjonen fordelt etter de etniske gruppene ned til 43,6 % for singaleserne og 20,5 % for tamilene, selv om befolkningsandelene var på 67 % og 11 %. Den aristokratiske gruppen kalt «førsteklasses vellala» med bosted på Jaffna-halvøya ble omdannet til en utvetydelige elitegruppe med størst hovedvekt på undervisning og avanserte utdannelse av de britiske kolonimyndighetene og de protestantiske misjonærene. Samtidig hadde britene praktiserte forskjellsbehandling av lavlands-singaleserne og høylands-singaleserne så den samlende andelen befolkningsmessige sett ble redusert i forhold til det nye tamilske fellesskapet som kobles sammen med de indiske tamilene og de tamilspråklige muslimene i spørsmålet om representasjon i administrasjonene og rådforsamlingen. Et minne om «dominerende fellesskap» oppsto hos både tamilene og singaleserne. En dualistiske og etniske identifikasjon av de etniske gruppene i et samfunn som hadde vært basert på kaste og klasse som sosial og politisk identitet, var skapt fram.