Standard østnorsk er den regionale videreføringen på Østlandet av dannet dagligtale, som var de høyere sosiale lagenes (dvs. fortrinnsvis embedsmannsstandens og borgerskapet i byenes) uttale av det danske språket i Norge, som en del nordmenn (dvs. datidens overklasse) fikk som morsmål før oppløsningen av unionen med Danmark. Denne mer skriftrette uttalen av dansk representerer den mest konservative formen for dansk uttale, ettersom dansk skriftspråk var og er konservativt i forhold til talemålet i Danmark. I 1814 hadde anslagsvis 1 % av befolkningen i Norge dette talemålet som morsmål, noe som ifølge Moltke Moe hadde økt til 5 % i 1900; i etterkrigstiden hadde antallet ifølge anslag fra Trygve Bull økt til 20 % av befolkningen, og er ifølge Kjell Venås trolig større i dag, avhengig av hvordan man definerer og avgrenser normaltalemålet i forhold til dialekter. På Østlandet har talemålet i løpet av det 20. århundre i vesentlig grad fortrengt lokale dialekter, noe som av Kjell Venås forklares med skriftspråkets økte betydning, mer skolegang og sosial prestisje knyttet til normaltalemålet. Standard østnorsk i dag har, til tross for at det bygger på dannet dagligtale, ofte visse spor fra dialektale talemål på Østlandet; det er nokså få som snakker den mest konservative varianten av talemålet i dag, selv om noen snakker en forholdsvis konservativ variant som kan sies å være en mer ren videreføring av dannet dagligtale.