Riksforsamlingen lot seg derimot i liten grad inspirere av det britiske styresystemet, parlamentarismen, som var tydelig inspirert av opplysningstidens idealer, da særlig Charles Montesquieus lære om maktens tredeling. Dette prinsippet kom i praksis til å stå i motsetning til Rosseaus naturrettslære, som de mest beleste representantene også kjente. Disse prinsippene ble tatt til inntekt for ulike syn på statsformen, og fikk prege ulike deler av grunnloven. Unionspartiets Severin Løvenskiold ønsket et sterkt parlament med egne, permanente finans- og utenrikskomiteer som motvekt til kongens makt. Wedel-Jarlsberg ønsket av samme årsak en sterk regjering. Det var vanskelig for representantene å balansere Riksforsamlingens egen makt (naturrettens folkesuverenitet) mot ønsket om et sterkt arvekongedømme til garanti mot fremtidig union med Sverige. Sluttresultatet ble en sterk, arvelig og i stor grad ikke-konstitusjonell kongemakt, i strid med de virkelige idealene til de fleste representantene. Den utenrikspolitiske situasjonen og uviljen mot union seiret over prinsippene.