Eksperimentet kan kort beskrives slik: Par av partikler (Popper foreslår positroner) som har interagert med hverandre, sendes ut i motsatt retning fra kilden. To skjermer A og B med spalter står i samme avstand på motsatte sider av kilden, og partikler som passerer gjennom spaltene registreres av sett av geigertellere. Når begge spaltene gjøres smalere, øker spredninga av partiklene bak de to skjermene i tråd med Heisenbergs uskarphetsrelasjon (smalere spalter gjør bestemmelsen av posisjonen mer presis, altså blir bestemmelsen av bevegelsesmengden mindre presis). Spørsmålet er hva som skjer når spalten i bare én av skjermene (A) gjøres smalere. Siden partikelparene har interagert før de ble sendt ut, er de «sammenfiltra», og en forbedra posisjonsbestemmelse av den ene partikkelen i et par øker derfor også vår kunnskap om posisjonen til den andre partikkelen. Ifølge (Poppers forståelse av) København-tolkninga er den mindre presise bestemmelsen av bevegelsesmengden et resultat av vår om partikkelen. Siden kunnskapen har økt, vil spredninga av partiklene også bak skjerm B øke, spalten i skjerm B også hadde blitt gjort smalere (men til tross for at den ikke blitt gjort smalere). Ifølge Poppers hypotese er den mindre presise bestemmelsen av bevegelsesmengden et resultat av de til et utvalg med partikler. Derfor øker partikkelspredninga bare bak skjerm A, mens partikkelspredninga bak skjerm B er upåvirka av hva som skjer med skjerm A.