På 1700-tallet og til langt inn på 1900-tallet ble «kainsmerket» tolket som mørk hudfarge av flere kirkesamfunn i USA, og som en bibelsk begrunnelse for å fortsette slaveriet og nekte afroamerikanere kirkelige verv og prestestillinger. Selv om hudfarge ikke er omtalt noe sted i Bibelen, var det en utbredt tanke til innpå 1900-tallet at Kain var forbannet med mørk hud, og mørkhudete folkeslag forbannet som en følge av dette. Dette falt sammen med troen på at Noas sønn Kam var forbannet med mørk hud, og hans etterkommere fordømt til slaveri, basert på beretningen i 1. Mosebok 9:20-25. I samme gate var tolkningen at kainsmerket utpekte Kain som prototypen på en jøde. Dette ble brukt i antisemittisk propaganda, Men da en hustjener avslørte den frigitte slaven Denmark Veseys planer om et storstilt slaveopprør i 1822, sendte det sjokkbølger gjennom Sørstatene; rundt 130 fargede ble arrestert, 35 av dem hengt og 32 dømt til forvisning. Samme år utga pastor Richard Furman (1755-1825) en bok der han hevdet at slaveopprør hadde rot i abolisjonistenes bibeltolkninger. Hans er et tidlig eksempel på hvordan kainsmerket og forbannelsen av Noas sønn Kam ble fremmet som beviser for at mørkhudete rasers mindreverdighet var guddommelig bestemt. Et typisk eksempel på mentalitetsendringen er presten Iveson Brooke (1793-1865) som hadde tatt sterkt til orde mot slaveriet som student ved North Carolina-universitetet 1816-19. I 1850 utga han boken .