I løpet av 1000-tallet f.Kr. dyrket babylonerne en guddom under tittelen Bel, i betydningen «herre», som ble en synkretisme av Marduk, Enlil og den døende gud Dumuzi. Bel holdt alle de kultiske titlene til Enlil og hans status i babylonsk religion var i stor grad den samme. Til sist ble Bel sett på som en gud for orden og skjebne. Bels kult er en betydelig komponent i den jødiske fortellingen om «Bel og dragen» fra de apokrypiske tilleggene til Daniel. I denne fortellingen er det babylonske offer med mat som hver dag ble gitt til et idol eller kultstatue av Bel, men maten forsvant på mirakuløst vis i løpet natten. Den persiske konge Kyros den store forteller den jødiske vismannen Daniel at idolet åpenbart er levende ettersom maten som ble ofret ble åpenbart spist. Daniel var ikke enig da kulthuset er kun leire på innsiden og bronse på utsiden, og det har aldri smakt noe. Daniel beviste dette ved i hemmelighet å dekke gulvet på tempelet med aske. Daniel og Kyros forlot tempelet og da de kom tilbake viste Daniel at det var menneskelige fotspor på gulvet, og beviste da at maten var blitt spist av prestene til Bel. Bel er også omtalt i skriftene til flere greske historikere i antikken.