Navnet «Renessansen» var et samtidig begrep, det vil si at det ble brukt av folk i den tiden som den omfatter. For dem var perioden markeringen på gjenfødelsen av all filosofi, kunst, poetikk, talekunst med mer som de opplevde forsvant i middelalderen. Der middelalderen ble sett på som å ha altfor sterkt fokus på Gud og det hinsidige og i tillegg bakstreversk, var renessansen det motsatte, framtidsrettet og opptatt av humanisme, det vil si mennesket i sentrum. Selv om filosofer som Aristoteles og Platon var godt kjent, var dette en tid der en rekke andre storheter fra antikken, som Seneca, Cicero og en rekke filosofer, matematikere, medisinere, akademikere og vitenskapsmenn, ble gjenoppdaget. Gresk og romersk filosofi utfordret kirkens hegemoni, het det. I realiteten var ikke overgangen fullt så markant, og middelalderen, i det minste høymiddelalderen og senmiddelalderen, var ikke så bakstreversk. Overgangen regnes av flere samtidige som langt mer glidende og varierende fra sted til sted. En tolkning er at overgangen mellom middelalder og renessanse var langt mer glidende.