Sultplanen, rettet mot befolkningen i Sovjetunionen, var unik, tyske okkupasjonsstyrker utarbeidet ingen tilsvarende plan mot innbyggerne av andre områder okkupert av Tyskland. Sult fant sted i andre deler av tysk-okkupert Europa, som i Hellas (over grekere døde av sult) og i Polen (Generalguvernementet). I motsetning til i Sovjetunionen så led den polske befolkningen med jødisk bakgrunn i ulike gettoer, særlig Warszawagettoen, men også andre polske borgere var utsatt for utsulting. Raul Hilberg anslo at «i hele det okkuperte Polen døde til jøder i gettoer og arbeidsleire», delvis grunnet sult. Tidlig i 1943 anslo Hans Frank, den tyske guvernøren i Polen, at tre millioner polakker ville sulte som et resultat av planen. I august ble forsyningene av matkorn til Warszawa stoppet. Kun den uvanlig gode avlingen i 1943 og tyske nederlag på østfronten i 1944 reddet Polen fra hungersnød. Vest-Europa hadde tredjeplass i redistribuering av mat, Tyskland mottok mat fra Frankrike og andre okkuperte land i vest, men disse ble aldri utsatt for folkemord-lignende utsulting som i Sovjetunionen. Rundt nederlendere døde i hungersnøden i Nederland 1944-1945, som en følge av tysk blokkering av transport av mat inn i landet.