Før arkivloven kom var bestemmelsene om vern av statlige arkiv spredt over en rekke ulike regelverk, dels fastsatt ved kongelig resolusjon og dels fastsatt av Riksarkivaren. Det var heller nesten ingen regler for å sikre privatarkiv, selv om det fantes mange klart verneverdige privatarkiv (Ot.prp. nr. 77 (1991-92), side 3). Den 27. februar 1986 oppnevnte Kultur- og vitenskapsdepartementet en arbeidsgruppe for å vurdere Arkivverkets presserende oppgaver. Utvalget fikk også i mandat "å drøfta alternative verkemiddel for å løysa dei viktigste problema, og i denne samanhengen vurdera behovet for ei arkivlov, og eventuelt leggja fram utkast til ei arkivlov". Utvalget avga sin rapport i september 1987. Et av forslagene fra utvalget var at det "vedtas en arkivlov for å sikre et bedre vern av arkiver som har betydning for forskning og kulturhistorisk dokumentasjon". Utvalget mente en egen arkivlov ville understreke at bevaring av arkivmateriale er av stor viktighet for samfunnet. En arkivlov ville etter utvalgets mening klargjøre regelverket og gi økt oppmerksomhet om arkivarbeid som en sentral del av forvaltningens virksomhet. Også for verneplanarbeidet for private arkiv kunne det være hensiktsmessig med en egen arkivlov (NOU 1987: 35, side 7-8). Utvalget la også frem konkret forslag til en arkivlov.