I dette avsnitt forsøker Kant å finne frem til de tidspunkter, hvor vi bruker våre erkjennelse på måter vi ikke har rett til, altså hvor vi overskrider hva vår erkjennelse er i stand til. Han kalte disse transcendentale illusjoner og mente, at de var en uunngåelig del af menneskesinnet, da vi alltid vil forsøke å overskride grensene for vår egen erkjennelse.