Før 1700 var det mer vanlig at såkalte leilendinger drev gårdene, som gjerne var eid av enten kirken, kronen eller adel og rikfolk. Dette var altså folk som leide skyldsatt jord av jordeieren, og de ble opprinnelig ikke regnet som bønder. Blant norske bønder var det grunnet de geografiske forholdene svært vanlig å drive andre næringer i tillegg til gårdsdriften. Avlingene var små, og jorden ofte dårlig. Ofte drev kona gården til daglig, mens mannen arbeidet som fisker, skogsarbeider eller gruvearbeider.