Han skrev for scenen og protesterte (kanskje uoppriktig) mot at hans verker ble trykket ved å påstå at han ikke hadde tid til å revidere dem. Johann Ludwig Tieck kalte ham for en «modell for et lysende og sjelden talent», og Charles Lamb skrev at han var «prosaens Shakespeare»; professor Ward, en av Heywoods mest sympatiserende redaktører pekte på at Heywood hadde et skarpsindig øye for dramatiske situasjoner og meget konstruktiv dyktighet, men at hans kraft for karakteriseringen ikke var på samme linje som hans sceneteknikk. Han var fortreffelig i hva som han kalte «muntre uhell», det er en grov og drøy farse, og oppfinnsomheten var uuttømmelig.