Da pave Leo III kronet Karl den store som «romersk keiser» i 800 knyttet han anstrengte bånd med det opprørte østromerske rike og etablert den presedens at ingen mann i Vest-Europa kunne være keiser uten å være kronet av paven. Selv om pavens makt endret seg betydelig gjennom middelalderen og tidlig moderne tid, forble posisjonen som overhode av den romersk-katolske kirke og verdslig hersker av Kirkestaten, den minste selvstendige stat i verden. Paven holdt konsekvent tittelen som siden før Vestromerriket ramlet sammen og har beholdt denne tittelen til denne dag, en tittel som i antikken ble benyttet av ypperstepresten i den gamle romerske religionen.