De kontinentale styrkene bestod formelt sett av flere etterfølgende arméer: Den kontinentale armé av 1775 som bestod av den opprinnelige hæren i New England, organisert av Washington i tre divisjoner. Den bestod også av general Philip Schuylers ti regimenter som ble sendt for å invadere Canada. Den kontinentale armé av 1776, reorganisert etter den opprinnelige kontraktsperioden til soldatene i hæren i 1775 gikk ut. Washington hadde sendt anbefalinger til kongressen nesten umiddelbart etter at han aksepterte stillingen som øverstkommanderende, men kongressen brukte lang tid på å vurdere disse og innføre dem. Til tross for forsøk på å utvide rekruteringsområdet utenfor New England, var hæren fra 1776 hovedsakelig nordøstlig både i sammensetning og geografisk fokus. Den kontinentale armé av 1777–80 var et resultat av flere kritiske reformer og politiske avgjørelser som oppstod da det ble tydelig at britene sendte massive styrker for å få slutt på den amerikanske revolusjon. Kongressen vedtok 88 bataljoner–resolusjonen og gav hver stat ordre om å bidra med styrker i proposisjon til deres befolkning. Washington ble gitt autoritet til å sette opp ytterligere 15 bataljoner. I tillegg ble innskriviningsbetingelsene utvidet til tre år eller «krigens lengde» for å unngå krisene på slutten av året som fortynnet styrkene. Den kontinentale armé av 1781–82 så den største krisen på amerikanske side i krigen. Kongressen var konkurs, noe som gjorde det svært vanskelig å forlenge kontraktstiden til soldatene som hadde tjent tre år. Folkelig støtte for krigen var på sitt laveste, og Washington måtte slå ned mytterier både i avdelingene og . Kongressen stemte for å kutte hærens midler, men Washington klarte uansett å sikre viktige strategiske seiere. Den kontinentale armé av 1783–84 ble etterfulgt av United States Army som består den dag i dag. Da freden ble inngått med britene, ble de fleste regimentene oppløst, selv om flere allerede hadde forsvunnet.