De resterende ni (?) artene utgjør så å si flere blindveier fra ringen som dannes av grå-, grønlands- og sildemåse: Gulbeingråmåsa ( [?] ) forekommer i Sentral-Asia fra Svartehavet via Det kaspiske hav til Aralsjøen. Via underarten . . [?]  står den i kontakt med i nord, og via . . [?]  i øst muligens også med skifermåsa (. [.?] ) ved den asiatiske stillehavskysten. I Middelhavet forekommer populasjonen . [.?] , som man lenge hadde sett på som en underart av gulbeingråmåsa, siden de møtes ved Svartehavet. Det ser imidlertid ikke ut til å finne sted genflyt mellom dem, slik at også kan rettferdiggjøres som en egen art. Populasjonen , som forekommer «utenfor» Gibraltar, dvs. i det østlige Atlanterhavet, hører i så fall til denne arten, selv om den ikke er helt forplantningsmessig isolert fra sildemåsa. Armenermåsa (. [.?] ) forekommer i Tyrkia mellom gulbeingråmåsa, som den ble ansett for å være en underart av, og . Nyere forskning har imidlertid vist at det ikke skjer genflyt med gulbeingråmåsa, og bare i liten grad med . Gråvingemåsa (. [.?] ) forekommer ved den amerikanske stillehavskysten, men er muligens ikke forplantningsmessig isolert fra verken eller skifermåsa. Prærigråmåsa i det indre Nord-Amerika har sannsynligvis skilt lag fra amerikagråmåsa for godt. Svartbaken overlapper med gråmåsas utbredelsesområde fra Amerikas østkyst til Europas vest- og nordkyst uten at det ser ut til å skje genflyt mellom dem. Den hører likevel til gråmåsegruppe fordi den ser ut til å være nærmere beslektet med enkelte gråmåse(under)arter enn disse med hverandre! Grønlands- og polarmåsa forekommer lenger nord enn de resterende artene, men det er mulig at begge bare er ufullstendig isolert fra ulike gråmåse(under)arter. Taremåsa forekommer på store deler av den sørlige halvkule, men uten å overlappe med noen av de andre artene.