Norsk bistand er et eksempel på hvordan Norge har forsøkt å finne sin plass i verden ved å definere seg selv som en humanitær stormakt. Dette har vært en læringskurve for Norge både når det gjelder bistand og utviklingshjelp. Indiahjelpen, Norges første bistandsprosjekt, viste at det ikke holdt, kun å gi et underutviklet område moderne teknologi uten konsekvenser. På samme måte er økonomi, ideologi, religion og sivilisasjon til stede i ulike versjoner i mange land. Fordi det ikke eksisterer en verdenssivilisasjon er det problematisk å gi verdier universalisert status. Når Norge skal velge ut hvilke land som har behov for utviklingshjelp kommer også norske verdensbilder og selvbilder til uttrykk. Det følger med en ny definisjon av verden og hvem som er fattige og rike. Lenge har forholdet mellom land som gir, og land som mottar utviklingshjelp blitt beskrevet på en uheldig måte. Ved å definere landene som giver og mottaker er det tydelig hvor makten og føringene ligger. En nyere, mer fruktbar måte å definere dette forholdet på er at de har en samhandlingsprosess. Ved å definere partene som mer likeverdige, er det mer sannsynlig at begge parter tar mer hensyn til hverandres utgangspunkt.