De mellomindoariske språkene kan inndeles i tre faser. Den tidligste fasen representeres av pali, som er det viktigste mellomindoariske språket i egenskap av språket i Theravada-kanonen og mye annen buddhistisk litteratur. I buddhistiske land som Sri Lanka, Burma og Thailand har pali status som klassisk språk. De senere prakritvariantene deles inn i en vestlig og en østlig gren. Hovedformene av vestlig prakrit, sauraseni, var utbredt i området ved elvene Ganges og Yamuna. Den var dessuten standardformen av prakrit i dramaet og språket i visse jainistiske tekster. Til østlig prakrit hørte magadhi, språket i landet Magadha i nåværende Bihar. Det brukes også for å framstille lavere klasser i sanskritdramaer. Geografisk og språklig inntok ardhamagadhi («halvmagadhi»), som ble talt i Kosala (dagens østre Uttar Pradesh), en mellomstilling. Den tidlige jainistiske kanonen er skrevet på ardhamagadhi. Maharashtri, forløperen til dagens marathi, var beslekta med ardhamagadhi. Det brukes framfor alt som språk i poesien, samt for sangene i sanskritdramaer. Fonologisk utgjør det den mest framskredne dialekten i den mellomste fasen. Utenfor India finnes niya-prakrit belagt i håndskrifter fra 200- til 600-tallet som forvaltningsspråk for indoariske grupper i Xinjiang. Beslekta med det er det noe eldre gandhari, språket i indoariske Khotan-manuskripter fra det første århundret.