Den blomsterkledte gondolen gledhen over Elfsborgselvens vande ned,det var så tyst i den mørke natten pike skjønn ved roret satt. Om pannen bar hun en laurbærkransbeststrålt av månens og av stjernes glans.Hun sang om vennen så huld og kjærsom innfor Elfsborgsfengslet er. Hver aften nede ved Elfsborgsedman så gondolen der ved elvens bredd,og hørte sangen så klar og renden kom fra fangens lille venn. Da fangen hørte den røst så klarsom vinden inn igjennom vindu barhan ropte: «Heisan det er min vennden røsten kjenner jeg igjen. Jeg har jo myrdet et barn for degdet vet jeg at du har tilgivet meg.»Men kjærligheten er like storhos fangen som på Elfsborg bor. Når stormen raser og tordnen gårog bølgene inn imot Elfsborg slåri lynets blinkninger fangen såsin sangervenn i bølgen blå. Ja lik en dødning jeg her må gåfor alltid innenfor de murer gråkanskje min Sigrid i et bedre landjeg trykke skal din hvite hand. Og fangen ute på Elfsborg sattinntil han rømte der i fra en nattog styrtet seg ut i flodens vannat nå sin brud i dødens land. Så mang en aften på Elfsborg sentman hørte stemmen kjær og rent,og denne stemmen man kjente igjenfor det var fangens sangervenn.