Kildemessig vil de tidligst bevarte kongekrøniker og de senere kongesagaer være av betydning, samt forskningen bygget i stor grad på disse, med vekt på overgangen fra kongens rolle som en primus inter pares, den første blant likemenn, til kongen som en rex iustus, idealet om den fredsskapende og rettferdige konge. Etter religionsskiftet, som var en gradvis prosess fra 900-tallet evt. med overgang til et nytt verdensbilde, en ny tro og nye ritualer, får vi en kulturell transformasjon og ideologiske endringer, med en overgang fra en etnisk religionsform til en universell frelsesreligion. I en lengre fase har det i praksis dreid seg om en blandingsreligion, der både norrøne og kristne elementer har eksistert sammen. De før-kristne maktuttrykk transformeres og konfronteres med de nye kristne idealer, slik at både den mentale klassifikasjonen og det fysiske landskapet endres med den nye kristne kultur og ideologi. I særlig grad kom den nye kristne religionsform og ideologi, til å få tette koplinger til herskermakten. Kristningsprosessen ble i stor grad innført fra eliten og nedover til folket. Et avgjørende skille her, vil ifølge historiker Walter Ullmann, være ideen om at kongen får sin makt fra oven, fra guddommen, eller nedenfra, fra folket som kongen må bygge sine sosiale nettverk av allianser og gjensidige forpliktelser med.