Øyvind Thorsen skrev følgende: «I begynnelsen irriterer det noe at spillerne er amatører når det gjelder replikk og mimikk, og ofte blir ord borte i mumlingen, men etterhvert blir det såpass dreis på filmen at man glemmer dette. Tyngde til filmen legger også Liv Bernhoft Osa og Jørn Donner. Donner er, som finsk trener, ubøyelig, viljesterk og arrogant, men vel vitende om sin kapasitet, og om at de som følger hans ordre, vil komme til å vinne». Thor Ellingsen fremstår som enda mer begeistret i sin omtale og skriver følgende: «Med "Hockeyfeber" fortsetter Tuhus linjen fra og , hvor han skildret norske ungdomskulturer og tar tak i emner filmfolk tradisjonelt har neglisjert hos oss. Han er blitt bedre for hver av disse filmene – og mener jeg simpelthen er den beste av hans sju spillefilmer til dato. Sjeffotograf Halvor Næss og klipper Bjørn Breigutu bidrar vesentlig til det vellykkede resultatet». Jan Simonsen i Filmmagasinet var mer delt i synet og skrev følgende i 1983: «Ungdommen rammes av en rekke sykdommer for tiden. Vi har notert oss både -feber og flere andre varianter. Nå utsettes de også for en norsk virus: Hockey-feber! Zs anmelder finner det naturlig å fortsette diagnose-tradisjonen fra salige Filmavisa. Han finner filmens tema interessant, men ser svakheter ved dramaturgi og gjengivelsen av selve ishockey-spillet».