Asbjørnsen utga sine samlinger i 1845 og 1848, og fikk snart anerkjennelse, blant annet fra Peter Jonas Collett i . Han roste især naturskildringene i rammefortellingene. Rammefortellingene setter fortellingene inn i en sammenheng og tegner ulike fortellermiljø der Asbjørnsen også kan la fortellerne (informantene) og andre tilstedeværende komme fram med personlige refleksjoner omkring underjordsfolk/tusser/haugfolk, svarteboksformler, gjengangere og lignende. Særlig interessant i så måte er eventyret «Julebesøget i Præstegaarden».