I den moderne versjonen av brøkdelreservesystemet låner ikke bankene ut innskuddene sine, men penger som skapes i sentralbanken ved at noen undertegner et lån, for eksempel til bolig eller bil. Bankene låner de nyopprettede pengene fra sentralbanken inntil lånet er nedbetalt av låntakeren, og tjener på det ved å belaste låntakeren med en høyere rente enn den selv betaler til sentralbanken. En privat bank har tillatelse fra myndighetene til å utstede lån og motta innskudd. Når en bank og en bankkunde inngår en låneavtale, skaper banken nye penger ved at lånekunden får et nytt innskudd på sin konto. I retur får banken et gjeldsbrev som forplikter kunden til å betale lånebeløpet (pluss renter) tilbake over tid. Innskuddet og gjeldsbrevet motsvarer hverandre. I takt med at bankkunden bruker sine bankinnskudd til å nedbetale lånet, slettes de bankpengene som ble skapt da lånet ble utstedt. I utgangspunktet er det kundenes etterspørsel etter lån, og hvor mye lån bankene innvilger, som avgjør hvor mye penger som skapes. Det gjør at pengemengden kan variere fleksibelt i henhold til det økonomien samlet sett etterspør. Blant sparebanker er det vanlig å låne ut omkring det ti-dobbelte av innskuddene. Denne multippelen av innskuddene (fraksjonen) kalles giring, og er høyere blant kredittbanker enn sparebanker. Giring gjør det mulig å tjene mer på utlån, men utsetter banken for risiko. Et tap av ti prosent av lånene vil kunne slå en vanlig sparebank overende.