I 1289–1301 var Kristoffer hertug av Lolland og Falster, 1303–1307 hertug av Estland, og i 1307–1315 hertug av Halland og Samsø. Allerede i Erik Menveds regjeringstid forsøkte Kristoffer å sikre seg en del av kongemakten ved å få de konspirerendes løfte om at han, Kristoffer, ville bli konge når Erik Menved var avsatt. Kongen oppdaget dette, og i 1315 måtte Kristoffer flykte fra landet. I 1318 sammensverget Kristoffer seg med den fordrevne erkebiskop Esger Juul og flere fredløse stormenn mot kongen. De foretok et mislykket angrep på Skåne, men da Erik Menved i 1319 døde uten å etterlate seg en arving, var Kristoffer klar. Erik skal på sitt dødsleie ha advart mot å velge hans svake bror framfor hertug Erik II av Slesvig, som også var på tale. Erik Menved etterlot seg et rike i konkurs og kaos, og stormennene øynet muligheten for å få en svak konge på tronen. Den 25. januar underskrev Kristoffer i Viborg en håndfestning, den første gangen et slikt dokument ble benyttet ved en kroning, og han ble hyllet som konge på landstingene. I 1324 ble han kronet med sin sønn Erik Kristoffersen som medkonge.