Andre eksempler er: grunnloven hadde i sin kunngjøring en innretning som begrenset interessen til 12 % per år (som bare forekommer i sosialistiske forfatninger); garantert regjeringens olje-monopol (et annet antikapitalistisk tiltak som forhindrer fri konkurranse); uforholdsmessig representasjon i Deputertkammeret til fordel for Nord og Nordøstlig, de fattigste og minst produktive områdene i landet, i en tvunget maktsosialisering som skaper en tvungen maktforskyvning til disse regionene, og deretter hindrer flere økonomiske reformer som lettere kunne godkjennes hvis de var avhengige av valget mellom Sør og Sørøst, som bærer landets økonomi på ryggen (den har omtrent 75 % av landets BNP); fjerning av eventuelle barrierer, både ved opprettelse og lovgivende representasjon av partiene, og etterlater landet med et kaotisk flerpartisystem med dvergpartier som ikke representerer betydelige deler av opinionen, hvor det i 2020 var mer enn 40 politiske partier, de fleste av dem radikale venstre, venstre eller sentrum-venstre. Ulysses Guimarães, ansett som "faren" til grunnloven av 1988, så ned på ideen om grenser eller økonomiske begrensninger, og for ham syntes alt å være et spørsmål om "politisk vilje", i et typisk sosialistisk verdensbilde. Generelt ble grunnloven i 1988 sett på som ekstremt reaktiv, en slags "barnslig hevn mot diktaturets tid". Grunnloven fra 1988 snakker titalls ganger om "rettigheter", men nesten aldri om "plikter".