Resiliens er et relativt nytt begrep innenfor psykologien. Først i etterkrigstiden ble det satt fokus på de som klarte seg bra tross risiko. Tidligere hadde det hovedsakelig vært fokusert på det andre aspektet, de som det ikke gikk bra med. Som forskningsmetode har det ofte blitt brukt studie av samme individer over tid, gjerne år. På denne måten har det vært mulig å kartlegge utviklingen til de som utviser resiliens for å prøve å kartlegge hvilke faktorer som avgjør at noen utvikler resiliens i en risikosituasjon, mens andre ikke gjør det. I sin studie fant Rutter blant annet ut at små mengder stress vil styrke individet og gjøre det mer motstandsdyktig i situasjoner med økt risiko. På samme måte som immunsystemet styrkes ved små mengder bakterier. Her understrekes det også at resiliens ikke må vurderes ut fra hvordan populasjonen fungerer som en helhet, men heller hvordan de som har opplevd samme risikofaktor fungerer i populasjonen. Grasso fant i sin studie med collagestudenter som utviklet posttraumatisk stresslidelse (PTSD) etter traumatiske situasjoner, hadde lavere selvtillit, mindre sosial støtte og var mindre optimistisk enn de som ikke utviklet det under samme omstendigheter. I samme studien fant de også at studentene brukte forskjellig mekanisme for å håndtere situasjoner som opplevdes som stressende. Alle disse faktoren er blitt assosiert med resiliens, og spørsmålet om hvorfor noen utvikler det, mens andre ikke gjør det kan delvis besvares med de forskjellige mekanismene som brukes for å håndtere situasjoner, sosiale nettverk og barnets egne oppfatting av risikosituasjonen. Til nå er det ikke funnet biologiske faktorer som kan føre til resiliens.