Da greske rebeller gjorde opprør mot Det osmanske riket i 1821, falt dette umiddelbart i god jord hos den europeiske opinionen. Tidspunktet var passende, da klassisismen, liberalismen og troen på den kristne sivilisasjon stod sterkt i vesten på dette tidspunktet. Gjennom hele krigen fikk derfor de greske opprørerne stor støtte fra vestlig presse. De vestlige regjeringene så derimot opprørsbevegelsen som illegitim, og tok avstand fra den – i hvert fall offisielt. I praksis så de vestlige regjeringene ofte gjennom fingrene med folks iver og støtte til de greske rebellene, selv om de overvåkte den filhellenistiske aktiviteten. Filhellenismen, som først og fremst var et europeisk fenomen (i den forstand at den ikke spredte seg utenfor Vest-Europa og USA), kom ikke bare til uttrykk i pressen: Rundt om i Europa ble dikt, malerier og skuespill med filhellenistisk innhold produsert, hvorav noen har blitt svært kjent i ettertiden, eksempelvis Eugène Delacroix’ maleri «Massakren på Khios». Videre oppstod det også etter krigsutbruddet i Hellas en relativt uorganisert, militær bevegelse, bestående av europeere som ville reise til Hellas for å kjempe med de greske opprørerne. Disse menneskene var de første til å bli kjent som filhellenister i datidas presse, og det er fra denne bevegelsen vi har begrepet. Kjente europeiske filhellenister som reiste til Hellas under selvstendighetskrigen inkluderer Lord Byron og Charles Nicolas Fabvier. Noen andre profilerte filhellenister inkluderer Jeremy Bentham, Eugène Delacroix, Victor Hugo, Percy Bysshe Shelley, og Henrik Wergeland.