Tiān (天, «himmel») og Shàngdì (上帝, «Den høyeste hersker») var gamle og ærverdige konfucianske termer som kineserne oppfattet som velkjente og trygge. Tiānzhǔ, som var gangbart blant folk med buddhistisk bakgrunn, og var dannet for å erstatte translittererte lyder tidligere benyttet i kinesisk (som for det latinske «Deus» og, enda tidligere, for det assyriske og nestorianske «Allah», som også har bakgrunn i gammeltestamentets ) men som ikke var egentlige kinesiske ord. Ricci gikk inn for alle de tre ordene, altså tiān, shàngdì og tiānzhǔ, som alle var bygget på tidligere språkbruk. På lignende vis hadde han søkt etter andre ord som var knyttet til den kristne kult fra klassisk og konfuciansk kinesisk vokabular (tempel, offer, og så videre).