Khải Định ble dermed keiser i 1916, og han levde opp til forventningene. Han var kanskje ikke helt fornøyd med sin underordnede rolle, men han legitimerte kolonistyret, fulgte alle franskmennenes krav og arbeidet tett med dem. Motstanderne hans så ham derfor som kjøpt og betalt av den franske koloniadministrasjonen. Dette til tross for at han i 1922, på en konferanse for stater og territorier avhengige av Frankrike i Paris, tok til orde for en slutt på de brutale formene for kolonistyre, for mer samarbeid med den vietnamesiske herskerklassen og for felles styre over Indokina. Uten resultat - siden det ennå ikke fantes en sterk uavhengighetsbevegelse som kunne ha tvunget frem innrømmelser, så Frankrike ikke noe behov for å gi sitt styre mildere former eller til og med å dele makten.