Etter gjennombruddet i 1876 var Otto av den oppfatning at motoren var best egnet som stasjonærmotor, men andre som Gottlieb Daimler var ikke enig med ham i dette. Med Otto-motoren var det mulig å ha gassdrevne kjøretøy, men det betød at man måtte ha komprimert gass, og dermed måtte kjøretøyet ha gasstank for egendrift. På begynnelsen på 1890-tallet var den gassdrevne sporvognen mer eller mindre ferdigutviklet, ved å sette motoren som sidemotor under den ene sittebenken og dels i understellet. Messr Guilliéron og Amrein leverte gassdrevne sporvogner til Neuchātel mens Luhrig leverte sine modeller til Dessau etter prøvedrift i Dresden. Croyden Tramways Company hadde en gassdrevet sporvogn under utprøvning i 1893, men dette endte etter ett år. Dessau-sporvognen hadde tre gasstanker som innholdt opptil 1 kubikkmeter gass under åtte atmosfærer i trykk, hvorfra gassen kom til otto-motoren som hadde en kraftytelse på 9 til 12 hestekrefter.