Persisk filologi, og særskilt klassisk persisk litteratur, er et av iranistikkens fremste omrader. Etter den arabiske erobringen av Persia 651 var arabisk gjennom flere hundre år administrasjons- og skriftspråk i Iran, og flere av den arabiske litteraturs store navn er etniske persere men etter den gradvise svekkelsen av kalifenes makt og oppkomsten av uavhengige persiske fyrstedømmer begynte persene fra slutten av 800-tallet på ny å skrive på morsmålet sitt, og med Ferdousis , som ble avsluttet 1010, ble det innledet en 500-års litterær blomstringsperiode med få sidestykker i verdenslitteraturen. Etter hvert spredte denne litterære høykulturen seg til hele det muslimske Østen, og persisk ble dannelses- og litteraturspråket i en iransk kulturkrets som strakte seg fra Balkan til Bengal. Flere av de største persiske dikterne levde og virket utenfor Iran: Rumi i Tyrkia, Nizami Ganjavi i Kaukasus, Amir Khosrau (1253–1325) og Muhammad Iqbal (1877–1938) i India. Denne litterære tradisjonen er fortsatt levende i Iran, Tadsjikistan og Afghanistan, og språket har endret seg forbausende lite siden Ferdousis tid. Hans er (i originalversjonen) fortsatt populær lesning i dagens Iran.