Innføringen av dieselmotordrift gjorde skorsteinene overføldig da den neste generasjonen var under planlegging i etterkrigstiden. Inntil da hadde skovlhjulfergene siden 1889 gjort en formidable innsats, over 180 millioner passasjerer var registrert da disse retireres. Det veldige grunne farvannet med tidevannsforskjeller hadde fulgt til at fergene måtte ikke stakk mer enn seks fot i vannet, og etter hvert som bilkjøretøyene ble tyngre ble det vanskeligere å losse på flytebryggene. Ettersom sidelasting er tidskrevende, var det besluttet å skifte om til gjennomkjørende ombord- og ilandkjøring med baugporter. Tre ferger ble levert, «John Burns», «Ernest Bevin» og «James Newman» i 1963. De hadde sideporter fordi det tok tre år før de nye terminaler ble åpnet, og var 185,6 fot lang og 61 fot bred med lisens for frakt av 200 tonn på bildekket og 500 passasjerer i hoveddekket. De ble utstyrt med såkalte (VSP) propellsystemer som gir sterk manøvreringsevne og dermed kortere overgangstid over Themsen.