Tittelen psykolog ble beskyttet med Psykologloven fra 1973 og knyttet til kompetanse og praksis innen det kliniske feltet. Begge utdanningsløpene kunne etter Psykologloven gi til å arbeide som psykolog innen det kliniske feltet, eventuelt med tilleggsbetingelser om praksis, men det var bare cand.psychol.-studiet som var direkte lagt opp med et slikt siktemål. Psykologloven ble i 1999 erstattet av helsepersonelloven der også begrepet ble erstattet av ; loven definerer kravet for autorisasjon generelt som «eksamen i vedkommende fag». Dette har siden 1999 vært tolket som at profesjonsstudiet oppfyller kravet automatisk, mens andre norske eller utenlandske utdanninger kan gi autorisasjon etter vurdering. Den norske ordningen er et unntak fra den generelle regelen i Europa, der kliniske psykologutdanninger i samsvar med EuroPsy-standarden og Bologna-prosessen som regel består av en bachelorgrad i psykologi som er teoretisk og dekker de såkalte basalfagene i psykologien, fulgt av en mastergrad og deretter en veiledet praksis, og der det ikke er skarpe skiller mellom to løp. Det er derimot flere Europeiske land som følger EuroPsy-standarden, slik som England. Organiseringen av utdanningen, tittelbruken og autorisasjonspraksisen har i 2000-årene i økende grad vært diskutert i tråd med en kraftig økning i masterkandidater i faget i etterkant av Bologna-prosessen. Universitetet i Oslo har i 2019 foreslått å endre betegnelsen på den kliniske profesjonen som krever autorisasjon til klinisk psykolog, slik at psykolog blir en generell betegnelse på personer med høyere utdanning i psykologi, for å få samsvar med den internasjonalt dominerende terminologien.