Provisoriske sunnhetskommisjoner ble opprettet, blant annet i kjøpstedene, i 1831 som følge av koleraepidemiene. Distriktslegeordningen ble etablert og stillingstittelen distriktslege ble offisiell i 1836. I 1848 kom en lov som påla distriktslegene å kontrollere de sinnssyke. I 1856 ble distriktslegene i «spedalske distrikter» pålagt å opprette sunnhetskommisjoner og å føre tilsyn med leprapasientene. I 1860 ble ordningen utvidet til å gjelde i hele landet. Søren Jaabæk foreslo i 1886 at Stortinget skulle avvikle distriktslegevesenet. Systemet med amtsleger ble innført i 1912. Amtslegen, senere fylkeslegen, skulle fungere som et bindeledd mellom medisinaldirektøren og distriktslegene. I 1912 mistet også distriktslegene mistet sin embetsmannstatus, men de ble fortsatt utnevnt av Kongen i statsråd frem til 1964. Det ble innført kurs i hygiene for offentlige leger i 1930. I 1934 ble forløperen til Offentlige legers landsforening (OLL) dannet. I 1938 ble Karl Evang medisinaldirektør. Kommunene fikk ansvar for å organisere legevakt i 1981. Før dette var legevakttjenesten basert på frivillige ordninger mellom legene i distriktet. I 1984 ble distriktslegeordningen avviklet i Norge.