Gjennom middelalderen var de sveitsiske biskopene og flere abbed(iss)er riksfyrster i Det hellige romerske rike av den tyske nasjon, dvs. de var bare underlagt keiseren som lensherre, og var verdslige fyrster over deler av bispedømmene sine. Biskopen av Basel og abbedene av St. Gallen og Einsiedeln innehadde fyrstetittelen helt frem til (1803), og deres territorier var helt frem til Sveits’ okkupasjon gjennom franske revolusjonstropper (1798). Også biskopen av Chur og abbeden av Pfäfers ble offisielt ført som riksfyrster, selv om de hadde avstått sin faktiske suverenitet som verdslige herskere til hhv. De tre forbund i 1541 og De åtte gamle steder i 1483. Biskopene av Lausanne og Sion (Sitten) og abbeden av Disentis hadde tapt sin riksumiddelbarhet på 1600-tallet, men valgte likevel å holde på fyrstetittelen. Biskopen av Genève, abbedissen av Fraumünster (Zürich) og abbedene av Kreuzlingen, Stein am Rhein og Allerheiligen hadde også vært riksumiddelbare, men deres bispedømme/klostre ble allerede sekularisert under reformasjonen.