Wergeland viser i sin smerte med å snart skulle forlate livet, samtidig som han er forsont med sin skjebne. Dikteren taler i diktet til en gyldenlakk (blomst) i vinduskarmen, og slår fast at han selv har blitt til jord før denne har blomstret av. Dikterens sjel vil også kysse gyldenlakken og gi den sitt siste blikk før den flyr forbi.