Likevektsteorien hadde lenge vært den teorien som ble brukt på de aller fleste samfunnsøkonomiske prinsipper. Den bestod i at økonomi med frikonkurranse ville bevege seg mot likevekt i alle markeder. Sånn sett kunne det ikke eksistere en varig tilstand hvor ikke alle markeder var klarert. Dette vil si at om vi for eksempel tar arbeidsledigheten i betraktning, så ville all arbeidsledighet til slutt forsvinne av seg selv. Dette var selvfølgelig bra i teorien, men det viste seg å ikke virke i praksis. Problemet var at det tok alt for lang tid, og den lange og vedvarende arbeidsledigheten i mellomkrigstiden førte til en søkning etter nye og alternative teorier. I Keynes mest kjente verk drøftes mulighetene for en varig arbeidsledighet i et frikonkurransesystem. Keynes mente at arbeidsledigheten var basert på etterspørselen, og at man var nødt til å øke etterspørselen for å bli kvitt denne. Først når det ble større etterspørsel kunne bedriftene ansette flere, og Keynes mente derfor at staten måtte gjøre det den kunne for å øke etterspørselen i samfunnet. Både økt etterspørsel i det offentlige, og økt etterspørsel blant private kunne hjelpe. Keynes mente altså at staten i trange tider skulle føre en ekspansiv finanspolitikk, ved å underskuddsbudsjettere. Da ville man bruke mer penger, og arbeidsledigheten ville derfor synke.