I middelalderen bar menn ulike typer benklær, for eksempel bukser av skinn med hel fot, som på dagens strømpebukser, eller kortere lærbukser. Det vanligste var likevel løse bukseben eller hoser, det vil si lange strømper, også av skinn, som ble festet med snorer rundt livet og båret sammen med skrevklede. På 1300-tallet ble disse høyskaftede buksebena sydd sammen til ettersittende tights eller brokhoser med buksesmekk og skamkapsel. Disse utviklet seg videre i mange former, blant annet som stoffrike pludderbukser, og vatterte knebukser som ble båret med strømper og sko. Dagens moderne langbukser har utviklet seg fra pantalongene aller sist på 1700-tallet. Disse var opprinnelig vide bukser som rakk til leggen eller ankelen og ble båret av arbeidsfolk og sjømenn, men ble tatt i bruk under den franske revolusjonen av sansculottes for å markere politisk avstand til det gamle aristokratiet der mennene bar stramme knebukser og strømper. Da pantalongene ble gjort lengre og smalere, fikk de strikk under føttene som på gamle strekkbukser, men denne ble snart fjernet, og langbuksene fikk tidlig på 1800-tallet den formen de i hovedsak har i dag.