Hans beste kjente skuespill er fra 1962. Stykket ble blant annet satt opp i West End med Michael Caine, Barry Foster og Liz Fraser i de ledende rollene. Det innbrakte ham award (med Charles Wood) i klassen "Most Promising Playwright". Han hadde også suksess med (1964), om en ung pikes kontaktløshet og selvmord. I komedien (1969) og det Brecht-inspirerte (1972) er samfunnskritikken mer fremtredende. I (1977), som handler om en konfrontasjon mellom to ektepar, vender han tilbake til sitt hovedtema, individets livsverdier.