Forfatteren er mindre fiendtlig til Johan av England enn til Ralph av Coggeshall, Roger av Wendover og Matthew Paris. Han priser kongens behandling av waliserne og i krigen mot skottene, men er kritisk til kongens forhold til paven og til den engelske opposisjonen. Han anser at Johans underkastelse til paven er et dyktig politisk strøk, skjønt han noterer det fakta at noen menn kaller det for ydmykelse. Den konstitusjonelle agitasjonen i 1215 vekker ikke hans begeistring. Han nevner Runnymede-konferansen kun i forbifarten, tilsvarende med Magna Carta, og bebreider adelen for gjenopptagelsen av krigen. Det kan være av frykt at forfatteren unnlater å stille seg kritisk til John, men det kan også være at han selv representerer middelklassen og så på adelens føydale privilegier med mistenksomhet.