I tiden fra 1814 til parlamentarismen ble innført i 1884, hadde embetsmennene en spesielt fremtredende maktposisjon i det norske samfunn. På Stortinget utgjorde de vanligvis mellom 30 og 50 %. Iblant var de i flertall, og stortingspresidenter og statsråder kom oftest fra embetsstanden, enda de i første halvdel av 1800-tallet ikke utgjorde mer enn rundt to tusen personer. Bøndene stemte i stor grad embetsmenn inn på Stortinget og gjorde lite av seg politisk før etter 1830. Lokale saker, ikke rikspolitikk, var det som opptok bøndene. Borgerskapet var stilt helt i skyggen etter raset av konkurser etter napoleonskrigene. Som tegn på sin embetsstilling bar både militære og sivile embetsmenn uniform. Husmenn og arbeidsfolk tjente høyst 50 spesidaler i året, mens en embetsmanns årslønn kunne være fra 500 til over 3.000 spesidaler i året. Få andre grupper hadde råd til å koste universitetsutdannelse eller krigsskole på barna sine. Dermed ble embetsmennene en selvrekrutterende gruppe, og historikeren Jens Arup Seip har døpt epoken «embetsmannsstaten» og sagt at «». Andre bruker betegnelsen om det norske samfunnssystemet helt frem til etter 1905.