Popper argumenterte i (1945) for at moralfilosofien kan bli tydeligere hvis man formulerer dens krav i «negative» vendinger, dvs. fremhever hva man ønsker å forhindre, mer enn hva man ønsker å oppnå. Han begrunner dette med at en stat aldri kan gjøre alle mennesker lykkelig (dette er opp til hver og én); derimot bør man kreve av staten at den ikke gjør noen mennesker ulykkelig. Slik han formulerte det: «Ut fra et moralsk synspunkt kan ikke nytelse veie opp for lidelse, og i hvert fall ikke én persons nytelse for en annen persons lidelse. I stedet for å kreve den største lykke for flest mulig, bør man kreve noe mer beskjedent, nemlig minst mulig lidelse for alle, så sant lidelsen kan unngås. Når lidelser ikke kan unngås – som sult under en tid med matmangel – bør man videre kreve at de er så likt fordelt som mulig.» Med den siste setninga – altså med oppfatninga om at lik fordeling av byrder er et moralsk mål i seg selv – foregrep Popper enkelte sider ved Rawls’ . Setninga viser også at Popper ikke betrakta «minimering av lidelse» som noe for moralsk adferd (og i hvert fall ikke som det kriteriet), men som én blant flere etiske pekepinner.