Begrensninger i de lokale forholdene i San Francisco angående skjenkebevilgninger for servering av alkohol og tillatelse for å danse hadde ført til en stillstand for levende musikk. En måte om omgå disse begrensingene for dans var organisere foreningsmøter, og på samme tid skaffet man opptredener for byens musikere, mange av dem bodde i kollektiver i bydelen Haight-Ashbury, en form for vestkystens svar på kunstnermiljøet i Greenwich Village i New York City, sammen med forfattere, tegnere, journalister, malere, skuespillere, radikalere og generelle dropouts. Via dette systemet med foreningsmøter ble de lokale restriksjonene omgått, som gjalt for offentlige, åpne dansetilstelninger, men ikke foreninger av privat karakter. Da dette ble oppdaget ble det arrangert «foreningsmøter» over hele byen som tiltrakk seg danseglade ungdommer. Klimaet ble brått ytterst fruktbart for musikk, teater, diktoppleseninger, filmforestillinger og lignende. Kollektivene i Haight-Ashbury ledet denne utviklingen og førte til et stort mangfold av kulturelle aktiviteter. Tilgangen på narkotiske midler var lett og spilte også en rolle for utviklingen. Plakatkunst og andre former for dekorasjonskunst blomstret i psykedeliske farger og mønstre som var direkte inspirert av erfaringen med hallusinasjonsframkallende stoffer.