Spesielt partiet Venstre var i 1870- og 1880-årene et nasjonalistisk parti under kampen for parlamentarismen, som ble gradvis innført fra 1884. Det samme gjaldt Målrørsla og Noregs ungdomslag. Målrørsla med Ivar Aasen i spissen hevdet det var to kulturer i Norge; overklassen (den tidligere adelen), embetsmennene og deler av borgerskapet som representerte en elitistisk og utenlandsk, hovedsakelig dansk, kultur, og «det norske folket», som hadde røtter i bondestanden og representerte norsk, folkelig kultur. Forestillingen om de to kulturene fantes også utenfor målrørsla; blant annet i partiet Venstre og blant diktere som Aasmund Olavson Vinje og Arne Garborg. De to sistnevnte tolket imidlertid «tokulturlæren» langt strengere enn resten av tilhengerne av denne inndelingen. Garborg gikk så langt som å mene at det ikke bare eksisterte to kulturer i Norge, men to nasjoner. Bare de som omfavnet landsmålet og den ekte norske kulturen, kunne regnes som nordmenn, de som ikke gjorde det, måtte regnes som dansker, mente Garborg. Dette skapte reaksjoner blant de mer moderate nasjonalistene. Konfliktene rundt unionsoppløsningen i 1905 førte til at den politiske nasjonalismen ble populær hos Venstre, men denne nasjonalismen var mest opptatt av nasjonal selvstendighet, og mindre opptatte av målsaken og hva som var ekte norsk kultur.