Dyd eller dygd har sin opprinnelse i norrøne dygð, et hunkjønnsord. Det er beslektet med verbet , som innebærer betydningen «være god nok», «være brukbar», «være til virkelig nytte». Også begrepet er beslektet. På norsk har dyd også betydningen kjønnslig renhet, jomfrudom, som i utsagnet «å miste dyden». Dyd er på engelsk som kommer fra gammelfranske , igjen avledet fra latin (nominativ ), «moralsk styrke», «godhet», «mot», «tapperhet». Ordet er utviklet fra , fra urindoeuropeiske , «menneske». , som har betydningen «potent» eller «kraftig», er også avledet fra samme ordbakgrunn. Også på engelske har begrepet fra 1590-tallet, særlig hos kvinner, fått betydningen «kyskhet», «seksuell renhet».