Da de fire stormaktene møttes til forhandlinger i Dumbarton Oaks var avstemningsreglene i sikkerhetsrådet et viktig tema. De var enige om at enstemmigheten måtte ofres i sikkerhetsrådet, men at stormaktene fikk en særstilling. Sovjetunionen fryktet at vestmaktene lett kunne sikre flertall for sitt syn og for å bevare handlefriheten måtte de ha vetorett. Av hensyn til de nasjonalt selvbeviste statene (dominions) innenfor samveldet ønsket Storbritannia å begrense stormaktenes vetorett. USA hadde lignende hensyn overfor Latin-Amerika, men av innenrikspolitiske hensyn, særlig kravet til ratifisering i kongressen, ønsket den amerikanske regjeringen ikke å begrense USAs utenrikspolitiske handlefrihet. Møtet i Dumbarton Oaks endte uten enighet om avstemningsreglene. Ved Jalta-konferansen gikk Stalin med på at fem valgte medlemmer av sikkerhetsrådet sammen kunne ha vetorett og at en stat som selv var part i saken ikke kunne ha vetorett. Ved konferansen i San Franscisco i april 1945 aksepterte de mindre medlemsstatene at stormaktene skulle ha vetorett i vesentlige saker om militære eller økonomisk sanksjoner mot land som brøt freden, men gikk ellers i mot ordningen utformet på Jalta.