Ingeborg Refling Hagen fryktet for at en del av de pedagogiske trendene etter krigen kunne føre til forflating. Hun hadde gode venner innen lærerlauget, som Erling Elverhøy, lærer på Stein skole på Romerike, og Thomas Bjørge, lærer på Mostu skole på Standlykkja. Hun syntes å merke en tiltagende nivåsenkning i skolen, og hun så det som nødvendig å skape et supplement til den norske skolen. Både høy og lav skulle få tilbud om å finne vei til skattene innen teater, kunst og litteratur, da måtte også evnen til å lese og forstå stimuleres. Hver enkelt trengte å bygge opp et begrepsapparat, det var ikke nok å kunne lese ordene, man må få et selvfølgelig forhold til den rike forestillingsarven som ordene refererer til - i sagn, eventyr, myter og andre kulturtradisjoner som har vært levende gjennom århundrer. Det er mao. snakk om et langvarig arbeid. Hun mente nok at hver og en som tar en unge på fanget, forteller, synger og leser eventyr, ikke bare skaper god kommunikasjon med ungen der og da; det blir også utført et grunnleggende arbeid med langsiktige virkninger for barnets språklige, musikalske og menneskelige utvikling.