Særlig før EØS-avtalen ble inngått var det vanskelig for utenlandske medisinere å få autorisasjon i Norge, spesielt medisinere utdannet i land som norske helsemyndigheter hadde liten erfaring med. Frem til 1940-tallet undertegnet utenlandske medisinere en egenerklæring der de bekreftet sin medisinske kompetanse til å utøve legeyrket i Norge. Fra slutten av 1940-tallet ble praksisen vesentlig strengere, særlig etter at lov om godkjenning av utenlandsk eksamen var vedtatt i 1949, og på 1950-tallet kunne selv medisinere utdannet i Danmark ha problemer med å få autorisasjon. Det ble deretter gradvis lettere for medisinere fra de landene i Vest-Europa som hadde mange norske studenter, slik som Danmark, Sverige og Tyskland. Den restriktive praksisen var ønsket av Den norske lægeforening og de medisinske fakultetene i Norge, som også lenge var negative til at nordmenn studerte medisin i utlandet. Utvalgets ansvarsområde omfattet alle land utenfor Norge, og etter hvert særlig Øst-Europa, spesielt Polen og Russland.