De første motsetningene omkring denne «strukturelle ubalansen» hadde likevel ikke vært mellom singaleser og tamiler, men mellom singaleser og muslimer i 1915. Muslimene var fratatt deres muligheter om å delta i maktfordelingen og medvirkning mens de buddhistiske singaleserne var meget frustrert over deres reduserte betydelighet i forhold til de andre religioner, spesielt den protestantisk-kristne gjennom den britiske kolonimakten. Britene forskjellsbehandlet de ulike religiøse grupper og gav de kristne vesentlige fordeler som privilegier mens muslimer var skjøvet helt ut og de buddhistiske generelt oversett. Dette var med på å danne grunnlaget for en buddhistiske bevegelse for singalesiske selvstendighet og selvidentitet som av og til gikk over i militante retning. Opptøyene i 1915 ført tamilene med deres representant Ponnambalam Ramanathan og singaleserne nærmere hverandre, og dette ble et felles bakgrunn for en selvstendighetsbevegelse kalt Ceylon National Congress (CNC) som var grunnlagt i 1919 med en tamiler som den første president av kongressen i Ceylon.