Historikeren Hans E. Kinck for i det essayistiske verket (1922) hvor hensikten var å detonere Håkon Håkonsson og avvise at Norge etter årtier med borgerkrig hadde en «storhetstid». I sammenheng med Kincks dekonstruktivisme omtaler han som «damelektyre» (1922, 120), og ser verket som en trussel mot den norrøne litteraturen som oppsto opp «i storhetstidens usikkerhet og værste import» (1922, 169). Flere ganger trekker han fram som det endelige eksempelet på den fordervingen som skjedde under Håkon Håkonsson. Eksempelvis mente han at «En samling som og dens popularitet i folket maaler hvor vældig den bølge av import var, som flommet ind over det hjemlige aandsliv og tildels kvalte det», før han slår fast at «En bok som Strengleikar betegner en stor svækelse – for ikke å si et sammenbrud – i hele den kunstneriske retning» (1922, 89).