Til forskjell fra flåtebatteriene, hadde stykkprammene sine egne bevegelsesevner under seilas, og de ble brukt som stasjonære flåtebatterier i defensive og offensive formål. Den kunne ikke forflytte seg selv og måtte under en militæroperasjon ha assistanse, spesielt i lukket farvann som for eksempel i et havneområde. For å lokalt forsvare flåtebaser mot fiendtlige angrep og får å forsvare militær og sivil infrastruktur var det et behov for et fartøy med sterk bestykning som kunne flyttes ved hjelp av seil eller årer.