Johnny Andreassen i mente at dette var «klart den beste» plata fra Teencats til da. Musikken var tradisjonell, men «virkelig troverdig» og «med 1989-lyd og glimtet i øyet». Teencats gjorde ikke som Vazelina og «fleiper litt vel mye», men dro «det hele et hakk oppover der Elvis overbeviste».