I kjølvannet av den keynesianske økonomiske revolusjonen på 1930- og 1940-tallet forsøkte enkelte nyklassiske økonomer å redusere betydningen av begrepet likviditetsfelle ved å spesifisere under hvilke forutsetninger ekspansiv pengepolitikk vil påvirke økonomien selv om rentene ikke går ned. Don Patinkin og Lloyd Metzler formulerte en såkalt "Pigoueffekt", oppkalt etter den engelske økonomen Arthur Cecil Pigou, hvor reell pengebalanse (M/P) er et argument i den samlede etterspørselsfunksjonen for varer, slik at pengemengden vil påvirke investeringssparekurven direkte i en IS-LM-analyse. Pengepolitikken kan dermed stimulere økonomien selv når den er i likviditetsfellen. Mange økonomer tvilte sterkt på eksistensen og betydningen av pigoueffekten og fram til 1960-tallet la økonomer liten vekt på begrepet likviditetsfelle. På 1990-tallet gikk imidlertid Japan inn i en periode med lav prisstigning og lave renter, noe som igjen brakte begrepet opp på dagsordenen.