Den tredje viktige politiske saken i den umiddelbare etterkrigstiden, var eksperimentet i større politisk toleranse og liberalisering. Oppmuntret av unge, vestlig-utdannede medlemmer av den politiske eliten, tillot statsministeren valg til nasjonalforsamlingen som var merkbart mindre kontrollert enn de hadde vært tidligere. Resultatet var det «liberale parlamentet» i 1949. Han tolererte aktiviteten til politiske opposisjonsgrupper. Den mest høyrøstede av disse gruppene var Wikh-i-Zalmayan (), en bevegelse som bestod av forskjellige uenige grupper som ble etablert i Kandahar i 1947. En nylig grunnlagt studentorganisasjon var ikke bare et forum for politisk debatt, men satte opp teaterstykker som kritiserte islam og monarkiet. Aviser kritiserte regjeringen og mange grupper begynte å kreve et mer åpent politisk system.