Selv om fisk ikke hadde samme status som kjøtt, og ofte bare ble sett på som et alternativ til kjøtt på dager for kjøttabstinens (som for eksempel fredager, den dag Herren gav sitt legeme/kjøtt), så var det en vesentlig del av mange kystbefolkningers kost. «Fisk» for middelaldermennesket var også et vidt begrep for alt som avvek fra vanlige landlevende dyr, inklusive marine pattedyr som hval og nise. I denne kategorien ble til og med beveren inkludert, på grunn av den skjellete halen og fordi den levde store deler av sitt liv i vann. Til og med hvitkinngåsen ble regnet inn under fiskebegrepet ettersom man ikke visste hvor den flyttet om vinteren. Alle disse dyrene ble ansett som tillatt fastemat. Spesielt viktig var fisket av sild og torsk i Atlanterhavet og Østersjøen. Handelen med sild utgjorde stammen for store deler av økonomien i Nord-Europa og var Hanseatenes vanligste handelsvarer; røkt sild som ble fisket i Nordsjøen kunne finnes igjen på markeder så langt borte som Konstantinopel. Store mengder fisk ble spist fersk og resten ble saltet, tørket eller røykt. Tørrfisk var svært vanlig, selv om tilbereding kunne være omstendelig og krevde at man slo fisken med en treklubbe før den ble lagt i bløt for siden å tilberedes. En stor mengde bløtdyr (østers, muslinger og kamskjell) ble spist av folk som bodde ved kysten og langs elver, og ferskvannskreps var populært på fastedager. Sammenlignet med kjøtt var fisk likevel betydelig dyrere for innlandsbefolkningen, særlig i Sentral-Europa, og forble derfor ofte forholdsvis eksklusivt. Ferskvannsfisk som gjedde, karpe, brasme, abbor, niøyer, ørret og laks var vanlige, men var ofte forbeholdt de høyere klassene.