I sine forsøk på å utvikle psykologien som en meningsforstående (hermeneutisk) vitenskap, mottok Smedslunds i begynnelsen av 1970-årene impulser fra to sider: På den ene side fra sosialpsykologi, sosiologi og sosialantropologi, og på den annen side fra fenomenologi og dialektisk psykologi. Han hadde allerede (i slutten av 50-årene) studert den østerriksk-amerikanske sosialpsykologen Fritz Heiders arbeid om «common sense psykologien» («The psychology of interpersonal relations»). Han gjorde seg kjent med tyskeren Uwe Lauckens undersøkelser av samme tema («Naive Verhaltenstheorie» – naiv atferdsteori, dvs. den psykologiske forståelsen vi alle som uskolerte (naive) psykologer anvender i dagliglivet), med sosiologen Erving Goffmans arbeider, og, ikke minst, med sosialkonstruktivismen, dvs. med Peter L. Berger og Thomas Luckmanns arbeid om hvordan vår virkelighetsforståelse vokser frem gjennom sosialt samspill og er sosialt konstruert – «The social construction of reality». Fenomenologien passet godt med Smedslunds tanker om betydningen av mening og dialektikken med hans tidligere bakgrunn i Piagets psykologi.