De mest framstående filosofene i denne perioden var Plutark (ca. 45-120), som forsvarte fri vilje og sjelens udødelighet. Han søkte å vise at Gud, i skapelsen av verden, hadde formet materie som beholder for alt ondt, til den guddommelige sjel i verden, men hvor det fortsatte å fungere som kilde til alt ondt. Gud er et transcendent (opphøyd, oversanselig) vesen som fungerer via guddommelige mellomledd. Disse mellomleddene er guder og da fra populære religioner. Numenios fra Apameia i den romerske provinsen Syria (ca. 160) kombinerte platonisme med ny-pythagorisme, og andre, østlige og orientalske filosofier, i en retning som kom til å bebude nyplatonismen.