Da ellevte dynasti tok makten ble det nødvendig å bryte ned den selvstendige makten til nomarkene om Egypt skulle kunne forenes under en sentralregjering. De første betydelige skritt mot dette skjedde under farao Amenemhet I. Han gjorde byen, og ikke nomen, som senter for administrasjonen, og kun , eller borgermesteren, av de større byene kunne få tillatelsen til å bære tittelen nomark. Tittelen som nomark fortsatte å bli benyttet fram til styret til Senusret III, hvilket kostbare privatgraver som indikert om deres makt, brått opphører å bli bygd. Det har blitt tolket på flere vis. Tradisjonelt har det blitt antatt at Senusret III tok en del grep for å undertrykke nomarkene i løpet av hans styre. I nyere tid har andre tolkninger blitt foreslått. Detlef Franke har argumentert at Senusret II benyttet en politikk hvor sønnene til nomarkene ble utdannet i hovedstaden og utnevnte dem deretter til regjeringsposisjoner. På denne måte kan mange av de mektige provinsfamiliene ha blitt blødd tørre for ætlinger. Mens tittelen som «Store overherre av nomen» forsvant, ble det beholdt andre titler som nomarken tradisjonelt hadde hatt. I løpet av første mellomepoke synes det som om de som hadde tittelen som «Store overherre» også hadde tittelen som «Overoppsyn med prestene». I siste del av mellomriket eksisterte det familier som hadde både titlene som borgermester og som «Overoppsyn med prestene» i arvelige besittelser. Det har av den grunn blitt argumentert at store nomarkfamilier ble aldri underkastet, men ganske enkelt absorbert inn i faraos administreringen av riket. Mens det er sant at de store gravene som indikerte nomarker forsvant mot slutten av tolvte dynasti, forsvant samtidig også de store kongelige gravene kort tid etter grunnet den generelle uro og ustabilitet som skjedde ved nedgangen til mellomriket.