På britisk hold så man ned på den norske legasjon og hevdet at den «lignet en slagen hærs hovedkvarter». Men norske flyktninger i Sverige var faktisk låst i landet, siden alle ruter videre til Storbritannia var stengt. Like fullt ble stridsdyktige norske menn kalt «skulkere» i radiosendingene fra London, hvis de unnlot å flykte fra Norge og melde seg til krigstjeneste. Svenskene måtte nå minne norske myndigheter om at både grensen og legasjonen risikerte å bli stengt, og legasjonen sendte en skarp korreks til eksilregjeringen telegrafisk, der de påpekte at folk i Norge måtte få vite hvor vanskelig det var å komme seg videre fra Sverige. Slik advarsel ble meldt på radio 1941, men likevel dro stadig flere til Sverige og ble sittende fast der. Kritikken de rettet mot eksilregjeringen, fikk statsminister Nygaardsvold til å snakke om løgnaktige fremstillinger fra kverulanter. Han anklaget også briter i Stockholm for å egge opp stemningen blant nordmenn i eksil, og minnet om de store beløpene den norske londonregjeringen brukte på reisepenger til nordmenn som dro fra Sverige gjennom Sibir, og fra sovjetisk stillehavskyst videre med skip til USA, Canada eller Sør-Amerika. I gjennomsnitt gikk det rundt kr for hver reisende, tilsvarende en gjennomsnittlig årslønn den gang. Assisterende britisk militærattaché i Sverige, Malcolm Munthe, utstyrte norsk motstandsbevegelse med våpen og penger, og kontrollerte egne ruter inn og ut av Norge. Hans manglende diskresjon skremte Jens Bull, som innså at dette kunne føre til tysk press for å få stengt den norske legasjon. Sensommeren 1941 ble Munthe utvist av Sverige, men da var reiseruten gjennom Sovjetunionen alt stengt etter den tyske invasjonen i Sovjetunionen i juni 1941.