I middelalderens Norge ble begrepet brukt om den delen av de kirkelige inntektene, fra spesifiserte deler av kirkegodset, som gikk til å betale domkapitlene, kannikene og andre prestestillinger. Disse inntektene kunne være store, og gjorde kirkeembedsmennene økonomisk uavhengig av biskopen. Prebendene hadde ofte navn etter en helgen, og var gjerne knyttet til et alter i en domkirke. Etter reformasjonen overtok kongen retten til prebendene. Kongen fordelte inntektene til både geistlige og verdslige personer og institusjoner. Etter reformasjonen fikk prebendene ofte navn etter en av de større gårdene som var eid av prebenden.