William av Poitiers tenkte utvilsomt på seg selv som en historiker. Han nevner i at en historikers plikt er å holde seg innenfor «sannhetens grenser»; men han unnlot å adlyde denne regelen. Den engelske middelalderhistorikeren Antonia Gransden viste til at William av Poitiers var like mye en panegyriker som en historiker. Hun oppsummerte som «partisk, upålitelig beretning om hendelser og urealistiske portretter av de to hovedpersonene». Dessuten valgte Orderic Vitalis, som brukte som sin viktigste kilde i å skrive , men utlot eller motsa mange av avsnittene i , blant annet fornektelse av at Vilhelm ga nåde til de erobrede engelskmennene. Etter å ha blitt vokst opp i England fra 1075–1085, visste Orderic bedre. kan imidlertid ikke avvises; de fleste av de panegyriske avsnittene er enkle å isolere, og det er mye materiale som William av Poitiers sannsynligvis rapporterer nøyaktig.