Men en amerikansk, opprinnelig tysk, saksofonistlærer, Sigurd Raschèr, likte ikke denne forandringen av munnstykkets design. Han mente at klassiske saksofonister skulle høres ut slik Sax hadde tiltenkt, og at den gradvise forandringen til trangere og «lysere» munnstykker var en fordreining fra Sax' klangkonsept. Hver gang han jobbet med saksofonister, poengterte Raschèr at datidens munnstykker ikke var hva Sax hadde tenkt fra starten av, og at lyden munnstykket lagde kunne være nyttig hos en jazzsaksofonist som trengte en sterk og gjennomtrengende lyd, ikke var egnet for bruk i klassisk musikk. Hans elever og andre som gikk i lære hos ham, følte at den ønskelige tonen for en «klassisk saksofon» var en mykere og rundere lyd enn den som ble lagd av «jazzmunnstykket» – en lyd som bare kunne bli produsert ved hjelp av et munnstykke med et stort, avrundet kammer. Elevene hans og Raschèrs trofaste og bråsinte fastholdenhet på dette området, i mens nesten alle av verdens saksofonister bevegde seg sakte, men sikkert, mot trangere munnstykker og en lysere tone, skapte stridighet mot flertallet av de klassiske saksofonistene.