Rundt 1710 reiste han tilbake til Venezia, og der fikk han anerkjennelse som en ledende kunstner, tross hans begrensede produksjon og hans skiftende væremåte. Men han ble tilslutt anerkjent, både i Venezia og spesielt utenlands, mer enn to andre eminente stjerner blant de venetianske barokk/rokokko-malere, Ricci og Tiepolo. Skjønt Piazzetas utvalg av emner var mer omfattende enn de andre kunstnere; som f.eks Tiepolo, som aldri malte sjanger bilder og konsentrerte seg om store, religiøse og historiske altertavler. Ricci og Tiepolo hadde en fargerik palett som lett satte dem istand til å male metervis med takmalerier og freskeer, skjønt med en overdreven og glamorøs intensitet som var fraværene i Piazzettas mørke og mer intime bilder. Ikke desto mindre var Tiepolo, som samarbeidet med Piazzetta i noen prosjekter, mer influert av den eldre kunstner, som i sin tur var influert av den fargerike palett som Tiepolos palett hadde influert Piazzetta i hans senere år. Piazzetta skapte en kunst, varm og fargerik, som et mystisk dikt. Han blir ofte beskrevet som landsens fyr, ofte storslagen. Han var i høyeste grad original i den intensitet av farger han noen ganger brukte for å skape skyggevirkninger og den overdrevne kvalitet som flommer over deler komposisjonen, så det virker som et relieff, Faktene og glansen hos hans helter gir hint om et usett drama, som i et av hans best kjente malerier, (1740, nå, Gallerie dell'Accademia, Venezia). Han brakte tilsvarende likhet i andre bilder religiøs natur, som i i .