Ved Napoléon Bonapartes og kardinal Ercole Consalvis (på vegne av pave Pius VII) undertegnelse av konkordatet av 1801, ble både de konstitusjonelle biskoper og dessuten samtlige av de 94 gjenlevende biskoper av presset til å oppgi sine embeder. Av de sistnevnte var det 58 som føyde seg, mens 36 avviste å trekke seg fra embedene. Også en del av de konstitusjonelle biskoper prøvde å bevare sin egen bispestol, eller finne en annen plass innen det reorganiserte hierarki. I oktober 1801 trådte 49 konstitusjonelle biskoper tilbake, samtlige uten å bekjenne å ha forbrudt seg, og uten å fornekte sine egne bispevalg eller bispevigsler. Tolv forsoningsvillige biskoper fikk i 1802 fornyet statlig stilling, men uten pavelig approbasjon. Deres integrasjon i det «nye» konkordatsanerkjente episkopat skjedde fra det ene enkelttilfelle til det neste på forskjellig måte, for det meste forbundet med betraktelige diplomatiske anstrengelser.