Lawrence Venutis konsept om å gjøre ting hjemlige eller språklig «flytende», hadde til hensikt å fange opp den gamle forestillingen om mening-for-mening-oversettelse; som Nidas distinksjon mellom dynamisk og formell ekvivalens, er imidlertid Venutis distinksjon fundamentalt retorisk i sitt vesen. Den fokuserer ikke på den formelle strukturen på syntaksen («segmentering»), men på forholdet mellom oversetter og leser-målgruppe. Som Friedrich Schleiermachers skjelning mellom det å «føre forfatteren mot leseren» (å gjøre hjemlige) og å «føre leseren mot forfatteren» (å fremmedgjøre), som Veniti utledet det fra, distinksjonen mellom å gjøre hjemlige og å fremmedgjøre, er en hermeneutisk distinksjon ment for etikken og politikken ved oversettelse, og dermed et stykke unna den lingvistiske formalismen som kategoriserer segmentale framgangsmåter til mening-for-mening og ord-for-ord. Men det er også en sterk følelse i hvor det hjemlige er en geo-hermeneutisk nytenkning av oversettelse mening-for-mening, basert på erkjennelsen av den gamle preferansen av mening-for-mening er befestet på ikke ren formalisme, men i særskilt generalisert hermeneutikk rundt «naturlig språk» og enkel tilgjengelighet for målgruppen som ikke vil arbeide for hardt med teksten, og heller ikke er tilbøyelig til å revurdere sin egen verden.