Et av særtrekkene ved Do 11 som ble testet var at det hadde et opptrekkbart landingsstell, men på grunn av problemer med akkurat denne delen av flyet ble det ofte holdt lukket igjen. Flyet gikk i tjeneste for lastetransport, og ble brukt i forbindelse med den tyske jernbanen i samarbeid med , slik at det kunne bli vist offentlig. Hva det faktisk ble brukt som var treningsfly for det fortsatt hemmelige Luftwaffe. Flyet hadde en rekke problemer som førte til en del ulykker, og var generelt dårlig likt blant piloter. Spesielt problematisk var vingevibrasjoner som resulterte i ulike forholdsregler og modifikasjoner. Forsøk ble gjort for å utbedre feilene, og dette førte videre til den såkalte -varianten. Dette var den siste modellen med navnet Do 11. Do 13 var en enklere utgave av Do 11 og kom senere, men denne flymodellen hadde så mange nye problemer at den ikke gikk full aktiv tjeneste. Mange av modellens første fly krasjet. Den senere modellen Do 23 hadde mange av feilene knyttet til flyets design utbedret, men det var fortsatt ikke et fullkomment fly og ble tatt ut av tjeneste så tidlig som i 1936. Denne modellen ble erstattet av nye flymodeller med langt bedre flyegenskaper. Do 11 er bemerkelsesverdig for å ha gjort tjenestegjort i hemmelighet og for å ha vært det viktigste tunge bombeflyet i et stille utviklende Luftwaffe, selv om det kun var for en kort periode. Det var også det første flyet som hadde to store motorer i motsetning til sine forgjengere Y og P, som hadde henholdsvis tre og fire motorer. Flyet hadde en besetning på fire.