Sonaten fikk varm applaus i en velfylt Universitetets Aula etter urframførelsen i 1955. Mottakelsen blant kritikerne var imidlertid mer variert, fra entusiasme til det mer lunkne. En generell oppfatning blant de mer lunkne var at Valens atonale tonespråk var vanskelig tilgjengelig: «å lytte seg fram til hans budskap i et atonalt tonespråk krever i det minste et musikkspråklig gehør de færreste har», som anmelder uttrykte det. I den andre enden av skalaen hørte Hampus Huldt Nystrøm, som mente at andresatsen i sonaten var «en hel åpenbaring av eiendommelig skjønnhet», og Olav Gurvin, som mente at sonaten var «et storslått verk, både virkningsfullt og godt bygget».