Fram til 1880 var, blant på grunnlag av Aristoteles tekster, en utbredt oppfatning at døve var tilbakestående fordi de ikke kunne snakke. På Døvelærerkongressen i Milano i 1880, ble det vedtatt at de deltakende landenes døveskoler skulle praktisere oralmetoden. Dette innebar at døve skulle pugge taleorganets posisjoner, slik at de kunne lære seg å prate, og dermed bli mer lik hørende . Som en del av dette ble begrepet "døvstum" erstattet med "døv" i lovverk og offentlige dokumenter.