Han gikk av som finansminister i 1971 da han ikke kunne innestå for den svekkelse av landets finanser som kostnadskravene til de øvrige minstrene i regjeringen etter hans oppfatning krevde. Han fikk deretter tilnavnet «soliditetens advokat» (). Han ble også karakterisert som «nærmest prøyssisk i sin pliktfølelse» ().