Diktets sensuelle språk og heftige billedbruk framprovoserte også motkritikk fra andre skribenter. Guillaume de Deguileville angrep i hans (), ca. 1330. Også Jean Gerson, poet, oversetter og rektor ved Universitetet i Paris, kritiserte boken. Den mest interessante kritikken kom dog fra den feministiske forfatteren Christine de Pisan i hennes i 1399 som forsvarte sitt kjønn mot de Meuns hatske anklager.