I tiden mellom 500- og 800-tallet ble språket i Norden endre påtagelig. Fra å være et gammeldags germansk språk som er relativt vanskelig for å oss å forstå i dag, oppsto norrønt språk, et samnordisk språk med kortere ord og endrede vokaler. Det ble stadig vanskeligere å bruke det eksisterende runealfabetet, den eldre futharken, til de nye lydene og løsningen ble å forenkle runerekken slik at en enkelt rune dekket eller tilsvaret flere lyder. Omkring år 800 hadde disse endringene nærmest standardisert seg på en futhark med 16 tegn og ble det runealfabet som ble benyttet i den tidsepoken som kalles for vikingtiden. Forenklingen kan ha vært motivert ut fra at flere hadde behov for å lære seg skrive runer i sin virksomhet, eksempelvis nordiske handelsmenn. Det fleste runer som er bevart i dag er risset ved hjelp av denne futhark.