Denne legendens suksess hadde sin årsak delvis i antropologi som var basert på en stammeparadigme. Forestillingen var populær og ble fremmet i undervisningen i skolen ettersom denne teorien tilsynelatende også forklarte hvorfor belgierne (frankerne) var katolske, og nederlendere (friserne og sakserne) var protestantiske. Ved å være politisk og geografisk inklusiv, og samtidig etterlatt rom for mangfold, fylte denne historiske visjonen behovene for nederlandsk nasjonsbygging og integrering i årene 1890-1914. Imidlertid kom ulempene snart til syne ved denne historiske fortolkningen. Den antydet at det var ingen sterke ytre grenser samtidig som den tillot klare indre grenser i et samfunn som utgjorde en helhet av tre deler. Opphavsmyten viste seg, særlig under den andre verdenskrig, å tillate risikoen med regional separatisme og annektering av det nasjonalsosialistiske Tyskland. Etter 1945 mistet stammeparadigmet mye av sitt grep på antropologien; «tre-stamme-temaet» ble også kritisert og ebbet gradvis hen i akademiske miljøer.