På 1300-tallet skiftet kildematerialet helt karakter. Den siste kongesagaen i Norge handler om Magnus Lagabøte (død 1280) og er bare bevart i bruddstykker. Fra omkring 1300 kom dokumenter om lokale, retslige forhold i stedet - dvs. rettarbøter for lovbrudd og presiseringer av Magnus Lagabøtes landslov, samt diplomer. Kongesagaene var fortellinger om konger, skrevet på oppdrag af de samme konger som ønsket å bli husket på fordelaktig vis. Snorre skriver i innledningen til at en skald ikke skal lyge om sin oppdragsgiver – det ville tjent begge til vanære. Men oppdragsgiveren kan gjerne stilles i et smigrende lys. Rettarbøtene og diplomene gjaldt derimot konkrete problemer, og gir bare glimt av indsikt, der kongesagaene hadde gjengitt et helt handlingsforløp. Vi vet derfor langt mer om Skule Bårdssons opprør mot Håkon Håkonsson i 1239–40 enn om de tre opprørene mot kong Magnus Eriksson i 1332, 1338 og 1343, da disse bare får kort omtale i kildene. 1300-tallet er dermed mye dårligere klarlagt for ettertiden enn de forutgående århundrer som blir belyst i sagaene.