I saken mot Gunnar Eilifsen i august 1943 var han hoveddommer i den nyopprettede Politiets særdomstol sammen med Karl Marthinsen og Egil Olbjørn. Eilifsen hadde den erfarne forsvareren Albert Wiesener, og i middagspausen sendte Reichborn-Kjennerud aktor over til Jonas Lie for å få saken trukket. I stedet ankom Lie og Riisnæs svært opprørt og med krav om at rettssaken fortsatte. De presset også dommerne for å få dem til å gi Eilifsen dødsdom. Reichborn-Kjennerud sa at han ikke tolererte deres innblanding på dommernes enemerker. Da dommerne trakk seg tilbake til rådslagning, advarte Marthinsen om at hvis Eilifsen ikke ble dømt, ville tyskerne overta saken, og Eilifsen uansett bli henrettet. Men Reichborn-Kjennerud mente at de skulle klare å redde Eilifsen, for etter den nye loven kunne han ikke dømmes; da måtte den gis tilbakevirkende kraft, som var umulig etter norsk lov. Derimot kunne han dømmes etter bestemmelsen om ordrenekt som alt stod i loven, og her var maksimumsstraffen ti år i fengsel. Reichborn-Kjennerud anså fire år som passende. Olbjørn støttet forslaget, men gikk inn for en lengre fengselsstraff. Marthinsen stemte for dødsstraff.