Hans filosofiske teologi oppstod i sekulariseringens urolige tider. Han forsvarte den katolske levende tro i den nye («opplyste» tid, men ikke bare som en slags ryggdekning for kvasi-caesaropapistisk politikk (ultrarojalisme) som det Joseph de Maistre stod for, eller de Bonaldenes versjon (både far og sønn), men særlig også mot sin egne skolastikk og dens metode å forsvare læreembedet på. Han gikk inn for vitenskapelig frihet for filosofien, og religiøs frihet for troen. Han gikk inn for at troen skulle få det som tilkommer, uten at dette dermed forfalsker vitenskapen eller underordner vitenskapen under noen læremyndighet. Slik presenterer han en trosfilosofi som med sin tidsmessige argumentasjon og verdiorganisering var moderne, åpen for republikansk tankegods, men som respekterer den i samvittigheten forankrede tro og den i evangeliene presenterte åpenbaring egne realitet (fideisme).