Ved iverksetting av fordrivelsen og dekretene møtte myndighetene i det frigjorte Tsjekkoslovakia samme utfordringer med definisjon av etnisitet som den tyske okkupasjonsmakten. Før krigen hadde landets myndigheter lagt til grunn at at en kvinne fikk samme etnisitet som ektemannen. Iverksetting av nummer 12 var basert på etnisk klassifisering i folketellingen i 1930 eller medlemskap i organisasjon eller politisk parti med tilknytningen til personer av tysk eller madjarsk etnisitet. Nummer 33 klargjorde ikke hvem som skulle regnes som tysk, og ved iverksettingen baserte myndighetene seg på tidligere dekreter som bestemte at enhver som hadde erklært seg som etnisk tysk eller vært tilsluttet en tysk forening i 1929 ble regnet som tysk. I praksis ble opplysningene om morsmål i folketellingen fra 1930 brukt selv om mange av disse regnet seg som helt tsjekkiske. Ved folketellingen i 1930 var det opp til enkelte å velge etnisk tilhørighet og i forbindelse med folketellingen var kampanjer, omtrent som valgkamper, for å få innbyggerne til å velge den eller andre siden. Da stemningen tilspisset seg ble hverdagslige ting synlig uttrykk for tilhørighet for eksempel å handle i tyske eller tsjekkiske butikker. Både nazistene og myndighetene etter krigen forsøkte en gang for alle å fjerne mellomkrigstidens frihet til å velge etnisk tilhørighet, ifølge Bryant.