Søderbergelektroden, som den fikk som navn, var billig, kunne fremstilles i ønsket størrelse og kunne lages lokalt. Konstruksjonen av elektroden kunne tilpasses ovnen, i motsetning til tidligere, da ovnen måtte være tilpasset ferdigkjøpte elektroder. Formingen av elektroden, altså at den stivner og brenner til en fast stav, skjer mens den sakte beveger seg ned i ovnen, dels ved ovnsvarmen og dels ved strømgjennomgangens varmeutvikling. Mens en tidligere betraktet en elektrisk smelteovn på rundt 3 MW (MegaWatt) som en meget stor ovn, ble det senere utviklet ovner med søderbergelektroder på opptil 50 MW (1975).