Etter krigen reorganiserte Perera og Gunawardena LSSP, og de hjemvendte BLPI-aktivistene reorganiserte seg som . LSSP var dermed splittet i to. Pereras LSSP var likevel fra begynnelsen betydelig større enn BSP. LSSP var på denne tiden det største venstreorienterte partiet i landet, selv om kommunistpartiet så vidt hadde begynt å vokse. I august 1953 ledet LSSP en massiv generalstreik for den srilankiske fagorganisasjonen, en streik som fikk regjeringen og britene til å frykte en revolusjon. Ved valget i 1956 ble LSSP det nest største partiet, og Perera ble valgt til opposisjonsleder, noe som anses som LSSPs absolutte høydepunkt. I valget i 1960 håpet LSSP å vinne regjeringsmakten, men mislyktes. I denne tiden vokst det populistiske partiet SLFP frem med en sosialistisk retorikk. LSSP kunne dermed ikke lenger regne med at alle venstreorienterte ville stemme på dem, og dette førte til mange interne diskusjoner innad i LSSP om partiets rolle. I 1964 fikk LSSP tilbud fra SLFP om å danne en koalisjonsregjering, og Perera gikk med på dette.