De som utredet jernsaken innså at et norsk jernverk som kunne produsere tilstrekkelig, måtte ha mye større omfang enn alt det som hadde eksistert tidligere. Det ble også snart klart at ingen privat norske foretak var stor nok for en slik oppgave. Som en av medlemmene i kommisjonen uttalte: «Beløpene ble etterhvert så svimlende at vi som privat selskap ikke kunne reflektere på å bygge et jernverk selv, og vi hadde vel neppe heller fått lov.» Imidlertid var mange industrifolk skeptiske til at staten skulle stå bak en slik bedrift, oppfatningen var at bare privat initiativ kunne skape konkurransedyktig industri. I industrikretser mente en at et jernverk måtte ligge ved Oslofjorden og at statens involvering kunne være tilstede, men passiv. Ved Oslofjorden hadde en nærhet til markedet og en hadde Christiania Spigerverk som kunne være avtager av stål. I tillegg var det i Oslo at landets metallurgiske fagmiljø hold til. Disse argumentene ble tillagt liten vekt når det ble sett på som presserende å skape modernisering og sysselsetning i distriktene. I Mo i Rana var det også en lokal komite som siden mellomkrigstiden hadde arbeidet for jernsanke, og fremtet stedet, skrevet innlegg og hatt møter med «innflytelsesrike» personer.