Elektriske hoveddeler: eller alt etter maskintype, vanligvis brukes sleperinger i vekselstrømsmaskiner og kommutator i likestrømsmaskiner som er den elektriske forbindelsen mellom den roterende sleperingen/kommutatoren og den eksterne elektriske kretsen er de elektriske ledningene som er anbrakt i enten stator eller rotor, eller begge steder. Disse er elektrisk isolert med et materiale som tåler spenningen som benyttes, samt høy temperatur. Typisk har viklingene mange omdreininger; en enkelt omdreining kalles vinding. Fortrinns brukes såkalt elektrolyttkobber for å få mins minst mulig elektrisk motstand, enten rundt- eller flattråd anvendes. I større motorer brukes mer kompliserte former. er en betegnelse på i motoren. Det er disse som fører som leveres fra den ytre kretsen, vanligvis et kraftsystem. I likestrømsmotorer ligger ankerviklingene på rotor mens de ligger i stator i vekselstrømmotorer. er kortform for magnetfeltet i en elektrisk maskin. Felt dannes med eller eventuelt fra i mindre motorer. En kaller disse for poler med hentyding til at de har forskjellig magnetisk polaritet, enten nord- eller sørpol er de delene av maskinen som gjennomløpes av magnetiske felter, først og fremst gjelder dette statoren/polene og rotoren. Til dette brukes materialer som lett lar seg magnetiseres, slik at feltene lar seg styre og den magnetomotoriske spenningen holdes lav. Støpestål og valsestål brukes der flukstetheten er lav, ellers brukes tynne blikkplater der magnetfeltene veksler. er klaringen mellom rotor og stator, og er ofte bare noen få millimeter. Dette er den delen av magnetkretsen med størst magnetisk reluktans (motstand). sørger for elektrisk strøm til feltet dersom det dannes av elektromagneter. Magnetiseringen kan skje ved: der maskinen selv skaffer strøm for formålet der en egen utrusting sørger for strøm til feltet. Dette kan være fra batterier, kraftelektronisk omformer eller fra en egen mindre likestrømsgenerator.