Selv om begrepet har blitt brukt deskriptivt er det ofte omstridt, blant annet fordi det er vanskelig definere det på en presis måte som skiller det fra tidligere bevegelser som har hatt oppretting av urettferdighet som mål. Begrepet har videre blitt brukt retorisk i politisk motstand mot kjønns-, migrasjons- og rasismeforskning. Halvor Moxnes og Gyrid Gunnes skriver at «vi tar avstand fra å bruke ‘identitetspolitikk’ som et retorisk grep for å delegitimere undertrykkede gruppers kamp for rettigheter og anerkjennelse. Arbeiderbevegelsen, samiske rettigheter, kvinners og skeives rettigheter er ikke ‘identitetspolitikk’, men politiske kamper for medborgerskap». Linn Stalsberg skriver at begreper som «woke» og «identitetspolitikk» er importbegreper fra USA som har gått fra å være beskrivelser av kamp for rettigheter, til å bli «noe konservative grupper, høyresiden generelt, høyreekstreme spesielt, bruker aktivt for å diskreditere det som oftest er rettmessig kamp», og understreker at «identitetspolitikk» ikke er et nøytralt begrep og at «å anklage noen for å drive identitetspolitikk har oftest som agenda å avvise hele debatten, debattanten, forskningen, kritikken, før samtalen eller sannhetssøken i det hele tatt kommer i gang». Kjønnsforsker Lene Myong skriver at begrepet ofte brukes negativt om kampen for sosial rettferdighet og rettigheter og at «de siste årene har ideer om 'identitetspolitikk' fungert som et nytt anklagepunkt mot kjønnsforskningen og tilstøtende fagfelter. Og som et skjellsord for skeiv, feministisk eller antirasistisk aktivisme». Myong skriver at det er «nødvendig å undersøke kampene som føres mot 'identitetspolitikk' og 'krenkelseskultur' i Norge og Danmark i sammenheng med anti-gender-bevegelser og høyrepopulisme».