I flere land var det vanlig at likhalmen ble båret ut og brent før likferden. Skikken går tilbake til førkristen tid og var en sikkerhetsakt for de gjenlevende: En trodde halmen kunne skade og gjøre åkre og dyr ufruktbare. Brenninga kunne også omfatte sengeklær og klærne til den døde. Halmen ble gjerne brent fra et godt synlig sted for å varsle om dødsfallet. I de eldste byforordningene i Norge var det forbudt med åpen ild på gater og bytomter, men tillatt å brenne likhalm. Skikken ble praktisert i Norge til inn på 1900-tallet.