De første damplokomotivene i Norge hadde kun en liten vindskjerm foran til beskyttelse for personalet. Vindskjermen ble etterhvert utviklet til et helt rom med front- og sidevegger og tak. Bak var det ingen vegg, for fyrbøteren skulle nå til kullene på tenderen. Etterhvert ble tenderen utstyrt med en vindskjerm, som var nyttig når lokomotivet kjørte baklengs med tenderen først. I en mellomperiode forsøkte man å tette førerhusets åpningen mellom førerhusets sidevegger og tenderens vindskjerm med seilduk. Helt innebygde førerhus kom med de første hurtigtogslokomotivene for Bergensbanens høyfjell, NSB type 26a i 1910. Litt senere, med type 30, kom en traktanordning fra tenderens kullkasse som stakk inn gjennom førerhusets faste bakvegg, slik at avskjermingen mot vær og vind ble enda mer effektiv. Arbeidsmiljøet på norske damplok i mellomkrigstiden ble etter forholdene ganske bra, og konstruksjonen med helt innebygget førerhus ble av tyskerne kalt for «Norwegen-Hütte», en konstruksjon tyskerne selv tok med seg ved byggingen av den store tyske serien med Kriegslokomotiven BR52 fra andre verdenskrig.