Ekstremt store ildstormer kan til og med lage sine egne værsystemer. Når de suger til seg luft over et tilstrekkelig stort område, begynner jordrotasjonens avbøyende kraft (Coriolis-kraft) å gjøre seg gjeldende. Dermed begynner luften å rotere rundt ildstormens sentrum. Ildstormen er blitt til en spesiell form for lavtrykk, en form for mesosyklon, hvor vinden roterer mot urviserne på den nordlige og med urviserne på den sørlige halvkule. Slike lavtrykk kan få stor vertikal utstrekning og kan nå helt opp i stratosfæren. Hvis luften ikke er for tørr, kan de vise seg med spesielle bygeskyer, Pyro-cumulonimbus (Pyro-Cb). Som vanlige bygeskyer kan disse forårsake torden, stormvær, hagl, regn, og av til tornadoer ettersom luft trekkes inn mot brannens sentrum og bidrar til en langvarig, raskt stigende oppadgående bevegelse i atmosfæren. Øyenvitneskildringer fra Peshtigo-brannen tyder på at vinden kom opp i minst 130 km/t (grensen for orkan er 118 km/t); jernbanevogner veltet, tak blåste av husene, og folk ble kastet overende. Samtidig suget brannen til seg luft helt fra Canada og det vestlige USA, dvs. minst 300 km borte, og mot den alminnelige vindretning (som var sørvestlig). Hvis «Peshtigo-lavtrykket» hadde tilsvarende utstrekning mot sør og sørøst, må det ha vært på størrelse med et polart lavtrykk. På den måten kan det ha forsterket sørvesten sør og øst for lavtrykksentret, eller fått vinden til å dreie sørlig. Vi vet iallfall at kort etter at Peshtigo var lagt i aske, så økte vinden sørøst for Peshtigo fra kuling til orkan. Denne førte til at branner i og rundt byer som Manistee og Holland ble umulige å temme, og også disse byene ble så godt som utslettet.