Prinsippet om innfødsrett ble innført i dansk-norsk lovgivning ved kongelig forordning 15. januar 1776 og ble videreført i Grunnloven. Innføringen av prinsippet om innfødsrett var et forsøk på å begrense den dominerende stillingen mange tyskfødte menn da hadde i statsadministrasjonen, og å sikre at embetsmennene var personer som hadde sin primære tilknytning til Danmark-Norge. Man ble på det tidspunktet dansk-norsk undersått (statsborger i moderne språkbruk) ved å ta lovlig opphold i Danmark-Norge, og det oppstod dermed et ønske om å gi visse undersåtter med etablert tilknytning til riket en særlig stilling i lovverket. Innfødsretten utviklet seg til en ubetinget rett til å bosette seg og forbli i Norge, og statsborgerloven av 1888 gav personer med norsk innfødsrett, men som var statsborgere i andre land, en rett til umiddelbart å få norsk statsborgerskap dersom de bosatte seg i Norge. I løpet av 1900-tallet ble kravene for norsk statsborgerskap også for personer med innfødsrett skjerpet noe inn. I motsetning til statsborgerskap kan en person ikke miste innfødsretten når den først er etablert, selv om man skulle erverve statsborgerskap i et annet land.