De som forsøkte å forbedre konstruksjonen mente at noe av årsaken til den lave virkningsgraden kunne være at bøttene ble fylt av «dødt-vann» med det samme strålen traff den. Mistanken var at strålen kun traff åpningen på bøttene og ble spylt vekk. Forbedringer av konstruksjonen tok sikte på å lage bøttene slik at vannet forlot dem raskere. Etterhvert innså en at konstruksjonen misslyktes i å gi vannet nok hastighet i fasen der det skal forlate bøttene. Dermed følger vannet med i bøttene ett stykke etter at strålen treffer neste bøtte. I 1866 laget The Pacific Iron Works i San Francisco et hjul i støpejern med bøtter som tømte ut vannet raskere, dessuten hadde de latt strålen komme inn noe på skrå. Det siste utnyttet raksjons-prinsippet og ga mer effektiv utnyttelsen av vannfallet. I 1870 gjorde S. N. Knight en forbedring av bøttene på hjulet ved å la disse få form som en kopp, og også denne konstruksjonen hadde forbedret egenskaper når det gjaldt å slippe vannet ut.