Bell hadde løst patent på telefonsystemet i USA og en del europeiske land, men ikke for Skandinavia. Flere uavhengige firma kunne derfor kopiere og forbedre Bells telefon, og noen av disse valgte også å selge den vesentlig billigere enn Bell gjorde. Blant disse selskapene var L.M. Ericsson. De konkurrerende gruppene i Bergen var avhengige av at magistrat og formannskap ga en av dem den nødvendige konsesjon. Det var også krefter innen kommuneadministrasjonen som mente at en eventuell utbygging måtte skje i kommunal regi, og argumenterte med at Telegrafloven av 1881 hadde gitt Telegrafverket enerett på all langdistanse telefoni, samt at konsesjonæren i Oslo, Int. Bell Tel. Co ikke hadde det beste skussmål på seg. Kommunen vegret seg derimot selv for å starte eget telefoniselskap, og tre ulike, private aktører arbeidet parallelt for å reise kapital og skaffe konsesjon.