Kirkemøtene på 740-tallet som satt i gang av Karloman etablerte forbindelsen mellom den karolingiske herskerne og kirken, og Pipins agent var Bonifatius som støttet hans anstrengelser på å bli kvitt jordiske biskoper (adelen som styrte kirkeeiendom), og Bonifatius var Pipins forbindelse til Vatikanet. Pipin, som fortsatt kalte seg for "hertug eller "fyrste", , og sendte et offisielt sendebud til pave Zacharias, som hadde et anstrengt politisk forhold til de østromerske keiserne og hadde ikke lenger militært forsvar mot langobardene, med forspørsmål om det var riktig at den som hadde all makt ikke også skulle ha tittelen som konge. Paven sendte tilbake det riktige svaret. Pipin sendte Kilderik III, den siste merovingerkongen i kloster, og fikk seg selv innsatt som konge i Soissons. Seremonien var den første i Europa som innebar gammeltestamentlig salving med hellig olje ved Bonifatius, og kanskje den første i Europa som vektla kroningen av en biskop. Pipin ønsket ingen tvil om at han var berettiget og en lovmessig konge. Den rollen som kirken hadde i denne legitimeringen fikk betydelige konsekvenser for senere europeisk historie. Pipins sønnesønn ble avsatt av biskopene som mente at hvis de kunne innsette en konge, kunne de også avsette en. Like betydningsfullt for å befeste Pipins posisjon som konge var pave Stefan IIs besøk til Frankerriket i 753. Paven ønsket å fornye alliansen med Pipin for å få frankisk hjelp i Italia mot langobardene. Med seg hadde paven en kopi av Den konstantinske skjenkelse, i renessansen avslørt som ren forfalskning, og i en storslått seremoni ved Saint-Denis ble kongen og hans familie salvet, og Pipin erklært som ("beskytter av romerne"), og således erstattet den ikke lenger effektive bysantinske keiseren. Det påfølgende året oppfylte Pipin sitt løfte til paven ved å gjenerobre eksarkatet Ravenna, senteret til den østromerske makten i Italia fram til 751 da det ble tatt av langobardene, og tvang langobardene til å søke om en fredsavtale.