Madhyamaka har kanskje noe forenklet blitt betraktet som en reaksjon mot utviklingen av de skolastiske avhandlingene abhidharma, særlig dem som tilhørte skolen sarvāstivāda. Abhidharma karakteriserer dharmaer ved å definere ulike trekk (लक्षण​, ) eller egen-eksistens (), hvis ontologiske status ikke er avhengig av mentale konsepter. Problemet med abhidharma er (ifølge madhyamaka) ikke at den hevder at tingene har en «uavhengig eksistens» (noe de fleste abhidharmaskoler ville ha benektet), men snarere at de er uavhengige av begreper. Ifølge madhyamaka er dharmaene avhengig av begreper. Deres begrepsmessige avhengighet innebærer en eksistensiell avhengighet og dermed en mangel på sann eksistens. Forholdet mellom madhyamaka og abhidharma er komplekst; analyser fra abidharma har en prominent plass i madhyamakaavhandlinger, og autoriteter som Candrakīrti (600–650) benytter abhidharmas kategorier som et gyldig system av konvensjonell sannhet – de er mer raffinerte enn ordinære kategorier, og de er verken avhengige av eternalisme (som den ene ytterlighet) eller troen på opphør av karma (den andre ytterlighet som ble fremmet av ikke-buddhister på denne tiden). Madhyamaka fortsetter abhidharma-tekstenes analyser, ved å utvide omfanget av avhengig oppståen til å omfatte (og fokusere på) begrepsmessig avhengighet. Den avhengige oppståen av konsepter, basert på andre konsepter snarere enn å være den sanne oppståen av virkelig eksisterende årsaker og virkninger, blir matrisen for enhver mulig konvensjon.