I begynnelsen av 1970-årene ble Pärt medlem av den russisk-ortodokse kirke. Under en lang pause i sin skapende virksomhet (1968–1976) – den 3. symfoni (1971) er hans eneste autoriserte verk fra denne perioden – beskjeftiget han seg framfor alt med gregoriansk sang, Notre-Dame-skolen og klassisk vokalpolyfoni. Da Pärt presenterte klaverstykket i 1976, viste det seg at han hadde brukt fraværet til å utvikle sin egen særpregede stil der personlige emosjoner trer tilbake til fordel for en asketisk inspirert balanse. Dette nye tonespråket, som har gjennomsyret hans verk siden, kalte han -stilen («bjellestilen»). Med det mener han at treklangens «bjelleklang» toner med gjennom hele stykket. Målet er å redusere klangmaterialet til det absolutt vesentligste. Komposisjonsteknisk består Pärts tintinnabuli-verk av to stemmer: én består av en dur- eller molltreklang, den andre er melodistemmen som ikke nødvendigvis går i samme toneart som den første. Strenge regler knytter de to stemmene sammen. Toklangen er den minste musikalske byggesteinen, og derfor består også melodistemmen av to stemmer. Til tross for materialets enkelthet og målsettingen om å skjære vekk alt overflødig mangler ikke strukturen som oppstår, kompleksitet. Med hjelp av gamle teknikker, som proporsjonskanons, utviklet han former som med sin regelmessighet utstråler en stor ro. Treklangtonenes statikk representerer så å si evigheten, mens melodienes dynamikk står for tidens forgjengelighet.