Diktet er lagt i munnen på gudinnen Ningal, hustru til måneguden Nanna-Suen. Ur var en av de sentrale byene for dyrkingen av Nanna-Suen. Teksten har et visst preg av kultisk vekselsang, og det er mulig at teksten har vært brukt i en gjenoppbyggingsfase etter ødeleggelsene i Ur. Teksten ble redigert og publisert av assyrologen Noah Cramer i 1940. Tilsvarende klagesanger er kjent fra andre mesopotamiske byer, og teksten har også fellestrekk med Klagesangene i det gamle testamente.