Bismarck tenkte seg tidlig lovtiltakene mot sosialistisk virksomhet supplert av lover til beskyttelse av arbeiderne. Lovene var begrenset til obligatorisk arbeiderforsikring mot 3 hovedtrusler mot arbeidskapasiteten. Det var lover om sykdomsforsikring i 1883, ulykkesforsikring i 1884 og 1886 og uførhet og alderdomsforsikring i 1889. Utgiftene ble delt av arbeider, arbeidskjøper og stat. En hovedhensikt med lovene var å pasifisere sosialistene. "Den (arbeider) som har alderspensjon, er mye mer tilfreds og lettere å behandle enn en som ikke har dette i utsikt." Tanken bak er ikke uvanlig: Materiell nød er årsaken til at folk blir sosialister. Dette kan forhindres ved å gi dem grunnleggende materiell sikkerhet. Dette var også en del av Bismarcks statsbyggende virksomhet. Staten skulle styrkes gjennom arbeidernes støtte. En statstro kollektivmentalitet var målet i Bismarcks autoritære paternalistiske stat. Begrunnelsen av sosialforsikringslovene med at de var god "anvendt kristendom" understreker at Bismarck videreførte arven fra det prøyssiske opplyste enevelde med offentlig ansvar for den allmenne velferd. Bismarcks politikk kom her lett i konflikt med den borgerlige 1800-tallsliberalismen. Uttrykket "statssosialisme" ble brukt anklagende mot ham. Han brød seg lite om slike betegnelser, men bekjempet ikke den industrielle kapitalisme. Bismarck anså tvert imot denne som uunngåelig, kom til å betrakte den som statens økonomiske ryggrad og var forsiktig med å antaste kapitaleiernes frie råderett og konkurranseevne med utlandet. Lovene både i 1878 og i 80-årene skulle sikre arbeidsfred og dermed økonomisk og politisk stabilitet.