Selv om mange symfoniske dikt kan sammenlignes i størrelse og skala med symfoniske satser (eller til og med nå lengden til en hel symfoni), er de i motsetning til tradisjonelle klassiske symfoniske satser, ved at musikken deres er ment å inspirere lyttere til å forestille seg eller kontemplere scener, bilder, spesifikke ideer eller stemninger, og ikke (nødvendigvis) å fokusere på å følge tradisjonelle mønstre av musikalsk form som sonatesatsform. Denne intensjonen om å inspirere lyttere var en direkte konsekvens av romantikken, som oppmuntret til litterære, billedlige og dramatiske assosiasjoner i musikken. Ifølge musikologen Hugh Macdonald, oppfylte det symfoniske diktet tre estetiske mål fra 1800-tallet: det relaterte musikk til eksterne kilder; det kombinerte eller komprimerte ofte flere satser til en enkelt hovedseksjon; og det hevet instrumental programmusikk til et estetisk nivå som kunne betraktes som ekvivalent med eller høyere enn opera. Det symfoniske diktet forble en populær komposisjonsform fra 1840-årene til 1920-årene, da komponister begynte å forlate sjangeren.