Den har fortsatt et kjerneområde i sør, fra ST Oppdal og Rennebu østover gjennom nordre Dovrefjell til He Rendalen og Os og ST Røros og Tydal, med sprang til en enkeltforekomst i Sør-Fron, og med et svært langt sprang til Troms. Nyere data tyder også på at spredning- og rekrutteringsevnen er svak. Det er derfor usannsynlig at delpopulasjoner som er forsvunnet, reetableres, og delpopulasjonene er overveiende små. Artens utbredelse vurderes derfor å være kraftig fragmentert. I Oppdal drives det aktiv skjøtsel av svartkurleforekomstene, noe som har snudd den negative utviklingen i området, mens delpopulasjonene østover (med unntak for Sølendet der det også drives aktiv skjøtsel) ser ut til å være i kraftig tilbakegang med få blomstrende individer eller utgåtte. Jordal 2020 skriver: "Oppdal har lyktes godt med å bevare svartkurla, og har trolig flere tusen individer, og er dermed en av de viktigste kommunene i Norge for denne arten." Redusert bruk av utmarka (gjengroing på grunn av mindre slått og beite) og oppdyrking er trolig er hovedårsakene til tilbakegangen, men tilbakegangen er dårlig forstått. Artsdatabanken har derfor anført en ukjent årsak.