Denne oppdagelsen førte til omfattende utgravninger ved stedet over seks sesonger (1951–56) under ledelse av de Vaux. Tolkningene av funnene er vært avvikende og til dels spekulative, men forskere generelt har akseptert at dokumentene ved Qumran indikerte tilstedeværelsen av asketiske jødiske sekter, der både saddukeere og essenerne assosieres med stedet. I samtiden omtales essenerne av Josefus, Filon og Plinius den eldre. Plinius som besøkte Jerusalem i år 70, skriver i at «på et sted nedenfor Jeriko ved nordvestenden av Dødehavet og litt opp fra bredden finner vi essenerne, på et sted der det vokser palmer, lenger nede kommer man til En-Gedi». Qumran er det eneste stedet det vokser palmer mellom Jeriko og En-Gedi. Plinius er derfor det sikreste beviset for at det bodde essenere i Qumran. Den tyske forskeren Hartmut Stegemann (1933-2005) har påvist at skinnet som ble garvet til skriftruller, krevde kjemikalier fra Dødehavet, noe som knytter selve fremstillingen av rullene til Qumran. Stegemann tolket Qumran som et senter for bokproduksjon som omfattet hele prosessen, fra husdyrhold for å skaffe skinn til å skrive på, til selve avskrivingen. Funn av blekkhus, som sjeldent finnes i arkeologiske utgravninger, støtter dette.