Fra slutten av 1840-årene inntreffer det en endring, eller modning, i forfatterskapet. Den første delen av forfatterskapet karakteriseres som «något improviserade och planlösa i formen», mens de senere er «mer omhyggelig komponert». Den første av romanene som preges av strammere komposisjon er (1846–1848), som skildrer et familiefirma i med- og motgang. Også den delvis selvbiografiske jeg-romanen (1849–1850) er godt komponert, og er dertil «helt forskjellig fra hans tidligere [bøker], skrevet i en ny stillferdig tone, med tilbakeblikkets lykke, vemod og humor». Etter fulgte noen bøker som har blitt beskrevet som «Dickens 'mörka romaner'»: (1852–1853), (1854) og (1855–1857), hvor «det disharmoniske og demoniske hos den ytre sett så joviale forfatteren kommer mer frem.» Den første av de tre beskrives som «en nästan absurd beråattelse av den juridiska byråkratiseringen vid högsta domstolen». er en politisk ladet beskrivelse av arbeidsmiljøet ved et bomullspinneri i en liten by. inneholder riktignok mye humor, men er «dødsens trist i sin grunntone» og preget av Dickens blandede følelser for samfunnsutviklingen.