Den eldste arkeologiske kultur som er betraktet som urkeltisk er urnemarkskulturen fra sen bronsealder i Sentral-Europa, og som blomstret fra rundt 1200 f.Kr. Deres etterkommere i Sentral-Europa var folket i jernalderens hallstattkultur, ca. 800–450 f.Kr., som har fått navn etter de rike gravfunn i Hallstatt i Østerrike. Ved den senere La Tène-kulturen, fra rundt 450 f.Kr. og fram til den romerske erobringen, hadde denne keltiske kulturen ekspandert ved utbredelse eller folkevandring til De britiske øyer hvor deres gren av keltisk kalles for øykeltiske språk, til Frankrike og Nederlandene (gallere og gallisk), Böhmen, til dels også Polen, og mye av Sentral-Europa, Den iberiske halvøy (keltiberere og etterlatt navn på området i nordlige Spania, Gallaecia), og Italia (Golasecca-kulturen, , ligurere og Gallia Cisalpina) og som følge av den galliske invasjonen på Balkan i 279 f.Kr. nådde de så langt øst som i sentrale Anatolia, hvor området Galatia har navn etter dem.