Tyrkerne hadde en løs administrasjon av Ikaria og sendte ikke noen myndighetsperson til Ikaria i flere århundrer. Den beste redegjørelse fra disse årene er fra erkebiskop Josef Georgirenes som i 1677 beskrev at øya hadde tusen hardføre, langlivet innbyggere som var blant de fattigste i Egeerhavet. Uten en havn var øya avhengig for sin meget begrensete samhandling med verden utenfor av små fartøyer som ble trukket opp på strendene. Innbyggerne hadde godt omdømme for sine små båter som var bygget av edelgran, som det var rikelig av på Ikaria. De solgte båter og tømmer for mynter og korn på Khíos. I havområdene ved kysten av øya, forsikret Georgirenes, skaffet de beste muslinger blant alle øyene rundt. Geiter og sauer gikk uforstyrret i det berglendte landskapet. Ost ble framstilt for eget forbruk i hver husholdning. Ikaria var på 1600-tallet uvanlig i den forstand at den vin de produserte ikke ble ekspert, men lagret på tønner for eget konsum, og de fortsatte å lagre den på gammeldags vis i terrakottakrukker, , som ble grav ned i jorda.