Filmen sies å ha vært inspirasjonskilden til den amerikanske grøsseren fra 1999. Filmen var sentral i Norge i forbindelse med debatten rundt videovold og ble totalforbudt etter kort tid på markedet. Filmen ble på 2000-tallet utgitt på DVD usensurert. Filmen skiller seg ut fra de andre kannibal-filmene fra 70- og 80-tallet ved sin realisme og regnes som en kult-klassiker. I det rituelle drapet ca. 19 minutter inn i filmen går det an å se at skuespillerinnen er hvit. Ingen av de innfødte kvinnene gikk med på å spille denne grove scenen, så Lucia Costantini som egentlig jobbet med garderoben måtte steppe inn. Mot slutten av filmen finner «filmskaperne» ei jente på en påle som tilsynelatende går gjennom kroppen hennes og ut av munnen. Deodato måtte demonstrere denne effekten i retten da han var siktet for mord på skuespillerne – jenta sitter egentlig på et sykkelsete. Den observante seer vil få med seg at bena henger rett ned i begynnelsen av scenen og krysser nederst på slutten. Under innspillingen var det opprinnelig planlagt og gjennomført en scene der en gruppe Yanomamö kutter beinet av en Shamatarikriger og mater ham til pirajaer i elva. Fordi undervannskameraet ikke fungerte ordentlig og pirajaene var vanskelige å kontrollere, droppet Deodato scenen. Fotografier tatt under scenen er dens eneste kjente avbildning, og som et resultat er «piraja-scenen» et populært tema blant fans av filmen. Filmmusikken av Riz Ortolani er uvanlig vakker for en skrekkfilm og bidrar til den spesielle filmopplevelsen.