Utstillingen i begynnelsen av 1820-årene av hans arbeider ble banebrytende for ham. Da Robert senere kom til Paris, ble han hyllet (som helst holdt seg utenfor kampen mellom den davidske skole og romantikerne) som den store mester. Etter blant annet «Fisker med mandolin» og «Dans på Capri» kom sammen med meget annet hovedverkene «Neapolitansk fisker som improvisator» (1824), «Hjem fra pilegrimsfarten til Madonna dell' Arco» (1827, Louvre), det storslåtte «Romerske høstfolk i de pontinske sumper» (Louvre, høydepunktet i Roberts kunst), «Pifferari foran et Madonnabilde» (1831) og «Fiskere fra Chioggia». Robert hevet de romerske bønder opp i en høyere linjerytmens verden, og beåndet, ut fra sitt eget syke sinn, bildrnes stilfulle komposisjon med en sjelfull og tungsindig stemning.