Det vokste en lilje ved grantreets fot i skogen i mos og i lyngden lille helt skjultes ved grantreets rot men sto dog så ren og så skjønn. Si frykter du ikke at sådan stå gjemt omgivet av skuggene vagt,o nei thi jeg aldri av Herren er glemt han også på liljen gir akt. Men ønsker du ikke i haven at stå og dufte for mennesker søtt,o nei jeg trives best blant de ringe og små til skogslilje kun er jeg født. Men snart skal for vinterens stormer du dø du blomst som så blomstrede nyss,da hviler jeg trygt under dekket av snø og våkner ved vårsolens kyss. For den lærdom ha min takk du lilje så skjønn, om ensom forglemt er min sti,den hånd som meg skapte meg skjermer i lønn den verner så sikkert om meg. Om ringe og liten har Herren meg kjær jeg vandrer så lykkelig og vel,hver morgen meg bønnen til himmelen bær jeg slumrer hos Jesus hver kveld. En kledning jeg fikk av min frelser så huld i blodet toet skinnende hvit,den passer for staden med gater av gull den passer på vandringen dit. Lik blomsten jeg også skal visne og dø men Frelserens løfte jeg har,når støvet er gjemt under dekket av snø er ånden hos Gud i forvar.