Ragnaroks NS- og Quislingskritikk gikk både på politisk grunnlag og på den korrupsjon og maktmisbruk som fikk utvikle seg under deres styre. Den politiske kritikken var grunnleggende ideologisk, hvor denne gruppen kan karakteriseres som en pangermansk, nasjonalsosialistisk venstreopposisjon. Dette fordi de la vekt på det siste leddet, med fellesskapløsninger, planøkonomi, gjerne høyt skattetrykk, offentlig eide institusjoner og sosiale systemer var viktige for å få samfunnet ut av den sosiale nøden den private kapitalens grådighet og ryggløse politikere hadde fått landet inn i. Denne tenkningen var sterkt skeptisk til hele førerprinsippet, da makten skulle gå nedenfra og opp, fra aksjonistene som hele tiden var herdet i kamp, og til ledere som også er aktivt deltakende i kampen og kjenner denne. Kun slik ville lederne kunne ha legitimitet. Slik sett stod de nær miljøet og tenkningen som hadde hersket i de tyske SA-miljøene. Og kampen sto mot de nevnte nedbrytende kreftene, og denne sosialismen var slik sett nasjonal, rasistisk og nyhedensk og ikke en del av en internasjonal ideologi. Ragnaroks livssynsartikler som la vekt på germanske egenskaper, Völkisch-tenkning, norrøn mystikk og skarp avstands fra de kristne verdier førte til klammeri med NS-ledelsen.