Mange av Elizabeths undersåtter sørget da hun var død, men mange var også lettet over at hun var borte. I begynnelsen var det store forventninger til kong Jakob, men gradvis mistet folk tilliten til ham. Krigen med Spania ble riktignok avsluttet i 1604 og skattetrykket ble mindre. Fram til Robert Cecil døde i 1612, styrte regjeringen etter de samme retningslinjene som tidligere, men så begynte Jakob å la sine favoritter ved hoffet få ansvaret for statsanliggender, og kongens popularitet gikk sterkt nedover. På 1620-tallet var det mange som lengtet tilbake til Elizabeths æra. Den avdøde dronningen ble priset som protestantismens fanebærer, og regjeringstiden hennes fikk status som en gullalder. Jakob ble fremstilt som en støttespiller for pavekirken, og hoffet hans ble omtalt som gjennomsyret av korrupsjon. På sine eldre dager hadde Elizabeth sørget for å fremstille seg selv som en seiersrik monark som ledet nasjonen mot et bakteppe av fraksjonering, krig og økonomiske problemer. Dette heltebildet var det mange som trodde på, og etter hennes død ble hennes ry som en god og mektig herskerinne enda mer enerådende. Godfrey Goodman, som var biskop av Gloucester, skrev: «Da vi erfarte hvordan det var å leve under en skotsk regjering, synes det som om dronningen fikk nytt liv. Hun fremstod da i våre erindringer som sett gjennom et forstørrelsesglass». Elizabeths regime ble glorifisert som en tid da kronen, kirken og parlamentet hadde virket side om side i konstitusjonell balanse.