Som medlemmer av den indoeuropeiske språkfamilien stammer de indoariske språkene fra et antatt indoeuropeisk urspråk, som kan antas å ha blitt talt i fjerde eller tredje årtusen f.Kr., på steppene i det som i dag er sørlige Russland. Fra den urindoeuropeiske befolkninga delte det seg en gruppe som brukte benevnelsen «arier» om seg selv, og som talte et forstadium til de indoiranske språkene. Etter at de hadde oppholdt seg en tid i Baktria, delte de seg omkring 2000 f.Kr. i en iransk og en indoarisk gren. Iranerne slo seg ned i det som i dag er nordlige og vestlige Iran, mens indoarierne innvandra i flere bølger til den indiske halvøya, antageligvis rundt 1500 f.Kr. Det eldste språklige beviset for indoariernes tilstedeværelse stammer fra det hurrittiske Mitanni-riket i nordlige Mesopotamia og nordøstlige Syria. Der fantes det på 1500- til 1200-tallet f.Kr. en herskende klasse som bar entydig indoariske navn og dyrka guder som Indra. I en lærebok i hesteskjøtsel, som mitannieren Kikkuli forfatta på 1400-tallet f.Kr. på hettitisk, finnes enkelte fagbegreper som har blitt lånt inn fra indoarisk. Disse tidlige indoariske sporene i vestlige Asia forsvant sporløst etter Mitannirikets undergang.