Behandlingsbegrensning er i prinsippet en hverdagslig medisinsk situasjon, der avgjørelsen fattes av en sykehus-, sykehjems- eller fastlege i samråd med pasienten og ev. de pårørende. Men noen dramatiske eksempler har vakt oppsikt i mediene, og nevnes her: Terri Schiavo, en amerikansk 41 år gammel kvinne, var permanent hjerneskadet etter hjertestans i 1990. Hun døde i 2001 etter at hennes ektemann hadde vunnet en rettstvist mot Terris foreldre, og fått medhold i at ernæringssonden skulle fjernes. Eluana Englaro, en italiensk 39 år gammel kvinne, var permanent hjerneskadet etter en trafikkulykke i 1992. Hun døde i 2009 etter at ernæringssonden som holdt henne i live ble fjernet. Dette etter sterk motstand blant annet fra den italienske Berlusconiregjeringen og fra Paven. Kristina-saken er den kanskje mest omtalte sak om behandlingsbegrensning fra Norge. Fire år gamle Kristina Hjartåker ble hardt skadet etter å ha blitt begravd i et jordskred i 2006. Striden mellom hennes far og legene ved Haukeland sykehus om hvorvidt livsforlengende behandling skulle avsluttes vakte stor oppsikt i mediene. I kronikken «En fars død» (Aftenposten 12.1.2012) beskrev forfatteren Ketil Bjørnstad sin fars dødsleie. Selv om deler av budskapet i kronikken ble imøtegått av fagfolk, medførte den stor offentlig debatt om kommunikasjon rundt og gjennomføring av begrensning av livsforlengende behandling.