Ordet er opprinnelig gammelnordisk , og betegnet en kongelig embetsmann (eller person med fullmakt og oppdrag fra kongen) i vikingtid og middelalder. av norrønt betyr å gi noen sin fullmakt. Før andre verdenskrig ble betegnelsen i Norge brukt om personer valgt som stortingsrepresentant, kommunestyremedlem og domsmann og da i motsetning til personer som søkt og blitt tilsatt som tjenestemann. Etter krigen ble betegnelsen særlig brukt om embeter eller personer med ansvar for å sikre borgernes retter på forskjellige saksområder.