Norges kansler, Ove Bjelke til Austrått, oppfordret de Fine til å skrive en norsk historie på latin, som antagelig skulle være noe tilsvarende til den danske historien som på samme tid ble forfattet av Vitus Bering. Da stattholder Ulrik Fredrik Gyldenløve også ga planen sitt bifall, søkte de Fine regjeringen i København om understøttelse, eller om løfte på den første ledige bispestolen i Norge. Han fikk kongelig tilsagn om det siste i 1667, men på den betingelse at han skulle fortsette å skrive på sin norske krønike, og på egen bekostning gjøre reiser i Norge og holde assistenter. Det kongelige tilsagn fastslo dette med disse ord: Fra da av kalte de Fine seg «historiographus regius».