Tidlig i republikkens historie identifiserte en en av stammene eller folkene som var forbundet av en (avtale), men som var verken romersk koloni eller begunstiget av romersk (statsborgerskap), men som var forventet å forsyne en kontingent med kjempende menn når det var vanskeligheter, og således var romerske allierte. Folket i regionen Latium, latinerne, ble betraktet som slektsallierte, men resten var eller . Friksjonen mellom disse avtaleforpliktelsene uten tilsvarende fordeler førte til forbundsfellekrigen (latin: , fra som betyr «alliert», «forbundsfelle») mellom romerne og noen få nære allierte på den ene siden og misfornøyde på den andre siden. Krigen ble utkjempet tidsrommet mellom 91 f.Kr. og 88 f.Kr.. Årsaken til krigen var blant annet spørsmålet om romersk statsborgerskap. En lov i 90 f.Kr., , tilbød romersk statsborgerskap til de føderate bystatene som aksepterte betingelsene. Ikke alle byene var forberedt på å bli absorbert inn i romerske , det vil si Heraclea Lucania i sørlige Italia og Neapolis.