Peisen avløste åren som ildsted i stuene på Østlandet og i Trøndelag i 1600- og 1700-årene. På Vestlandet, i Norde-Norge og blant skogfinner ble røykovn tatt i bruk eller videreført samtidig som peis ble innført på Østlandet. Innføring av peis (og etterhvert jernovn) medførte at den middelalderske boligskikken ble forlatt. Blant annet ble møbleringen lagt om ved at peisen ofte ble plassert i et hjørne mot koven og diagonalt overfor peisen var høysetet med hjørneskap og langbordet sto fremme hele tiden (i distrikter med røykovn var det lignende møblering). Eilert Sundt beskrev denne stueformen. I en årestue var åren et åpent bål midt på gulvet, og et hull i taket, ljoren, slapp røyken ut og lyset inn. Peisestuene fikk skorstein til over tak, og på grunn av steinen i selve peisen ble mye av varmen magasinert. I peisestuene lå peisen oftest i et hjørne, og den tjente både til matlagning, som varmekilde og som lyskilde. Da stuer fikk peis i stedet for åre ble ljoren i taket stengt for å hindre uønsket varmetap. Det medførte at denne lyskilden forsvant, og stuene måtte få lys fra vinduer i veggene.