Romerne hadde ordet som betydde noe av det samme som tabu gjorde for polynesierne. I henhold til romersk lov, var (latin for «hellig mann» eller «forbannet mann») en person som var forbannet, og dermed kunne bli lovlig drept av enhver annen, men ikke bli ofret i et religiøst ritual. I tidlig romersk religion var betydningen av en annen enn den samsvarende senere kristne betegnelsen i betydning «hellig», og var langt mer i overensstemmelse med det hebraiske קֹדֶשׁ, , i betydningen alt som gjorde noe annerledes fra det felles samfunnet, hvilket på samme vis dekker meningen «hellig», «innviet», «avgrenset» og «forbannet». kunne ganske enkelt bety en person som var utstøtt fra samfunnet og fratatt alle rettigheter og alle funksjoner i de religiøse sammenhenger. Det minner også om den førkristne norrøne oppfatningen av en fredløs person, som etter å ha forbrutt seg ikke ble sperret inne, men sperret ute fra samfunnet, og som enhver ustraffet kunne drepe. Grekernes begrep og hebreeres hadde antagelig også noe av den samme betydningen som polynesiernes tabu.