På denne måten ble midnatt kalt enten («10 timer») eller («null timer»), middag ble kalt («5 timer»), og så videre. Enhetene ble enten skrevet ut eller forkortet, som for eksempel «8 h, 72 m». I noen offisielle registre ble tiden registrert som tideler av timer (, for eksempel 8,7 h.) istedet for timer og minutter. Selv om det i dette tidsrommet ble produsert klokker som viste dobbel inndeling med tall for både 10 og 24 timer, så tok desimaltid aldri helt av. Desimaltid ble ikke tatt i bruk offisielt før begynnelsen av det tredje republikanske året på datoen 22. september 1794, og man gikk bort fra obligatorisk bruk allerede et halvt år etterpå, 7. april 1795 (i revolsjonskalenderen «18. germinal av år III»). Den samme loven som endelig forkastet desimaltid introduserte også det opprinnelige metriske systemet. Selv om desimaltid av og til blir referert til som metrisk tid så skal det sies både at det metriske systemet til å begynne med ikke omfattet tid, og at senere versjoner av det metriske systemet dessuten har vært basert på det vanlige sekundet som tilsvarer omtrent av en dag som tidsenhet. På tross av den korte offisielle varigheten av deimaltid ble desimaltiden brukt utstrakt i et par franske byer inkludert Marseille og Toulouse, og i Toulouse stod en desimalklokke på forsiden av Kapitolen i fem år. I Palais des Tuileries i Paris viste to av de fire klokkene desimaltid inntil minst 1801. Matematikeren og astronomen Pierre Simon Laplace fikk en desimalklokke laget for ham, og brukte desimaltid i arbeidet sitt i form av brøkdager.