Under de første årene av sitt parlamentariske liv stod Fox for grunnsetninger som var langt i fra liberale og ingen kunne da i ham ane den tilkommende varme og hengivne frihetsvennen. Særlig opptrådte han flere ganger mot pressefriheten, idet han anså at var kommet i konflikt med parlamentets privilegier. Fox sluttet seg etter sin nødtvungne avgang fra ministeriet til den rockinghamske del av whig-opposisjonen, og knyttet vennskapsforbindelse med Edmund Burke, og ble raskt erkjent som lederen av regjeringens motstandere i underhuset.