Forventningene til Utbyggingsprogrammet hadde vært store i starten av 1950-årene, men i flere regioner kom skuffelsen etter som folk innså at det først og fremst var byer og etablerte vekstområder som ble tilgodesett. Sentraliseringen gjaldt ikke bare for industri, men også yrkesskoler og andre undervisningsinstitusjoner. Allikevel gikk utviklingen i Nord-Norge på mange måter den veien som myndighetene ønsket seg, med færre mennesker som fikk inntektene sine fra primærnæringene og flere sysselsatt i industri og handel. Folk flest fikk høyere inntekter og velstanden bredte om seg. Utover i 1960-årene ble kritikken rettet mot sentralisering og avfolkning av utkantbygdene, forurensning og arbeidsmiljøet i industrien. Etter hvert som sentraliseringen tiltok utover i 1960-årene var det ikke bare utvær og marginale bureisinger som ble fraflyttet, men også større samfunn etter hvert som ungdommen forlot stedene. I tillegg ble det et mannsoverskudd mange steder.