Friedman argumenterte blant annet med at tyske kilder var upålitelige og hadde slagside. Han mente at tyske kilder bare dekket politisk bakgrunn og administrativ organisering, mens jødisk liv ble i liten grad og ofte feilaktig beskrevet. Ved et foredrag i Israel i 1957 argumenterte han for at holocaustforskningen burde snues helt om og fokusere på jødenes dagligliv under krigen og med trussel om utslettelse. Han mente at forskningen måtte være sentrert om jødene og ikke om nazistene. Friedman var i sin egen forskning svært kildekritisk til jødiske kilder for eksempel dagbøker. Han mente at mye av informasjonen blant annet fra vitner var basert på rykter. Friedman mente at mange vitner hadde vansker med å skjelne mellom historiske opplysninger (som er grunnleggende for en historiker) og egne vurderinger. Ved Columbia begynte Friedman som forsker og fra 1950 underviste han også i jødisk historie. Friedman samarbeidet nært med Yad Vashem der forskningsarbeid begynte i 1954. Josef Kermish og Nachman Blumental ved Yad Vashem arbeidet sammen med Friedman i historikerkommisjonen i Polen.