Når kjernene har tilstrekkelig masse (5–10 jordmasser), begynner de å samle gass fra den omkringliggende skiven. I utgangspunktet er det en sakte prosess, som øker kjernemassen opp til 30 jordmasser i løpet av få millioner år. Etter det øker akkresjonsraten dramatisk, og de siste 90 % av massen akkumuleres i løpet av omtrent  år. Akkresjonen av gass stopper når den er utarmet. Dette skjer når det oppstår et gap i den protoplanetariske skiven. I denne modellen er iskjempene – Uranus og Neptun – mislykkede kjerner som begynte akkresjonen av gass for sent, når nesten all gass hadde forsvunnet. Fasen etter karakteriseres av vandringen av de nylig dannede kjempeplanetene og fortsatt sakte akkresjon av gass. Vandringen forårsakes av vekselvirkningen fra planeten i gapet med den gjenværende skiven. Denne stopper når den protoplanetariske skiven forsvinner, eller når enden av skiven er nådd. Sistnevnte tilfelle samsvarer med de såkalte Hot Jupiter, som sannsynligvis har avsluttet sin vandring når de nådde det indre hullet av det protoplanetariske skiven.disk.