Den norske eksil-regjeringens første prioritet i forholdet til Sverige var på dette tidspunktet var å få lettet restriksjonene på de norske polititroppene satt opp i landet. Samtidig pågikk det sonderinger rundt mulighetene for en svensk intervensjon i Norge, dersom en slik forespørsel skulle komme fra norske eller allierte myndigheter. I desember 1944 ble det gitt tillatelse til å sende to kompanier fra Rikspolitiet inn i Finnmark, men de øvrige, ønskede lempningene lot vente på seg. Tanken om svensk intervensjon på de alliertes side ble i februar 1945 avvist av den svenske regjeringen. Imidlertid var det nå et økende, innenrikspolitisk press på de svenske myndighetene for å åpne for frivillig, svensk deltakelse på norsk side. Svensk-norska frivilligförbundet, en organisasjon som siden høsten 1944 blant annet hadde drevet fysisk forstring med tanke på framtidig krigsdeltakelse i Norge, sendte 15. mars en oppfordring til den svenske overkommandoen om at dets 200 medlemmer måtte innkalles til militær opplæring. Den 5. april godkjente forsvarsminister Per Edvin Sköld innkalling av en styrke av høyst bataljons størrelse (1000 mann) for oppsetning under svensk kommando, på svensk jord og i svenske uniformer, mot at den norske staten påtok seg å betale kostnadene.