Sjøslaget i 1702 gikk derfor for seg i to fjerntliggende krigsskueplasser i Amerika og Spania sammen med den spanske sølvflåten som krysset Atlanteren. Den amerikanske krigsskueplassen ble husket for admiral Benbows uavbrutte slag i august utenfor Santa Marta. Royal Navy holdt seg derimot hovedsakelig utenfor den spanske kysten i Europa. Under kong Vilhelm IIIs ledelse hadde de maritime maktene - England og De forente Nederlandene – bestemt seg for en strategi i Middelhavet for den allierte flåten, en plan som ble fulgt videre under etterfølgerne til Vilhelm, som døde i mars 1702. En håpet at denne strategien ville oppmuntre Portugal til å bli med i alliansen, åpne Gibraltarstredet og sikre engelsk sjømakt i Middelhavet. Deres allierte, østerrikerne,prøvde også å få et fotfeste i Middelhavet for å assistere dem og oppnå det grunnleggende målet sitt, å erobre de spanske provinsene i Italia. For å klare dette skulle den engelsk-nederlandske flåten først erobre en havn på Den iberiske halvøya som skipene deres kunne operere ut fra. De allierte prøvde derfor, ledet av admiral George Rooke, å erobre den sørspanske havnebyene Cádiz og i samme slag fikk revet bort den transatlantiske handelen til spanjolene.