Hiruta antyder at Berlins sterke motvilje delvis sprang ut av Berlins mindreverdighetsfølelse og det han opplevde som Arendts arroganse. Han oppfattet henne som stiv og pompøs. Den gjensidige uviljen sprang dels ut av ulike syn på sionismen. Berlin støttet den dominerende eller tradisjonell sionismen representert ved Theodor Herzl, Chaim Weizman og David Ben-Gurion. Berlin anså Arendt som en fanatisk, sjåvinistisk eller revisjonistisk sionist; denne sionismen gikk blant annet inn for en mer aggressiv bosettingspolitikk. Arendt gikk inn for samliv mellom jødene og palestinerne; noe Berlin oppfattet som ulogisk. Berlin anså det var nødvendig med egen stat for jødene for å motvirke diskriminering og antisemittisme. Mange år etter hennes død nektet Berlin å ha bli forbundet med Arendt og han unngikk å omtale henne på trykk. På spørsmål fra i 1977 oppga han av Arendt som århundrets mest overvurderte bok i likhet med de fleste av hennes arbeider.