Fysiognomikk som vitenskap oppstod i antikken, med røtter tilbake til stoisismen og skriftet som angivelig ble utformet av Aristoteles. Ideene fikk en oppblomstring under renessansen Den italienske naturfilosofen Giambattista della Porta (1535–1615) skrev blant annet (utgitt i 1586). På 1600-tallet var læren imidlertid blitt redusert til en slags spådomskunst og selskapslek som tolket ansikter ut fra universelle personlighetstrekk og følelser, som frykt, stolthet, verdighet og sinne. På slutten av 1700-tallet kom det igjen en ny interesse for fysiognomien da den sveitsiske teologen Johann Caspar Lavater (1741–1801) publiserte (1775-78). Den ble oversatt til engelsk i 1792 og kom stadig i nye utgaver fram til 1810.