Sitt egentlige ry fikk han imidlertid først med oden , som han i 1782 offentliggjorde i Sankt Petersburgs akademis tidsskrift. Diktet er rettet til en edel kirgisisk kongsdatter som en hyldest fra hennes egne. I virkeligheten er det imidlertid Katarina II som besynges. Hyldesten er skrevet med skjemtende ironisk tone, og det er fremfor alt herskerinnens rent menneskelige egenskaper som fremholdes.