Tobakken ga stor avkastning, men jorda ble raskt utmagret. Det ble nødvendig å rydde nytt land. Derfor flyttet bosetterne lenger og lenger inn i landet. Vanlige bønder drev jordbruk ved hjelp av egen arbeidsinnsats og kanskje en eller to slaver. Husene deres ble bygd av ferskt tømmer med jordgolv; ettersom de regnet med at de snart måtte flytte på seg for å bryte opp ny mark, var det ikke hensiktsmessig å bruke mer ressurser på nybyggene. De mer bemidlede landeierne hadde store eiendommer (plantasjer) drevet av arbeidslag med slaver under hvite oppsynsmenn. De flyttet sjelden eller aldri og hadde store herregårder med mange husstandsslaver. Mot slutten av 1700-tallet prøvde mange store jordeiere (blant annet George Washington) å diversifisere økonomien gjennom nye produkter, som hvete, havre og mais. Disse avlingene krevde færre arbeidere og var i stor etterspørsel i Europa og Vestindia.