Det har vært hyppige regjeringsskifter i Italia i etterkrigstida, men italiensk politikk har likevel vært prega av stor stabilitet snarere enn av ustabilitet. Det kristeligdemokratiske Democrazia Cristiana (DC) blei i 1946 landets største parti, mens kommunistene i Partito Comunista Italiano (PCI) i 1948 seilte forbi Partito Socialista Italiano (PSI) som det største opposisjonspartiet og blei også det største kommunistpartiet i Vest-Europa. PCI deltok i regjering kun i den nasjonale enhetsregjeringa de første åra etter krigen, der partilederen, Palmiro Togliatti, var justisminister. I mai 1947 blei imidlertid både PCI og PSI ekskludert fra regjeringa. PSI samarbeida på dette tidspunktet nært med kommunistene.