Selv filmen manglet teaterets iboende virkelighet, hadde filmen (i motsetningen til teateret) friheten til å manipulere tid og rom, og således skape illusjon om realisme — det vil si temporal linearitet og romlig kontinuitet. Tidlig på 1910-tallet begynte filmframstilling å utfylle mediets kunstneriske muligheter. I Sverige og i Danmark kom denne perioden til å bli kjent som filmens gullalder, i Nord-Amerika er denne kunstneriske endringen tilskrevet til filmmakere som D. W. Griffith som endelig brøt med tvangstrøyen til Edison Studios (og som ble funnet skyldig i brudd på lovene om antitrust i 1915) og gjorde filmer uavhengig av monopolet. Filmer verden over begynte å tilpasse seg merkbart de visuelle og fortellertekniske elementene som senere ble karakterisert som klassisk Hollywood-film. 1913 var et særlig fruktbart år for mediet da nyskapende regissører fra flere land frambrakte mesterverker som (D. W. Griffith), (Victor Sjöström), og (Léonce Perret) som alle satte nye standarder for å framstille filmatiske fortellinger.