I 1984 meldte flere jernbaneselskaper sin interesse for å kjøpe opp Conrail. Myndighetene hadde til da brukt omtrent 7 milliarder dollar på å få Conrail (jernbanesystemet) på bena igjen, og de ville forsikre seg om at en eventuell kjøper hadde sunn økonomi og var veldrevet. Noe annet ville være svært skadelig for det nordøstre USAs økonomi, og ville også være upopulært blant skattebetalerne. I 1984 åpnet myndighetene for salg, og lot interesserte selskaper legge fram tilbud. De ansatte i Conrail bød 500 millioner dollar, men prisen myndighetene hadde sett for var mellom 1 og 1,5 milliarder dollar. 14 tilbud kom inn, og etter noen måneder var listen over kandidater redusert til 3. Norfolk Southern var favoritten, siden det ble ansett for å være et solid og veldrevet selskap. Problemet var at et slikt oppkjøp ville utgjøre en fare for at Norfolk Southern ville komme nærmest i en monopol-situasjon. I 1985 la ledelsen i Conrail fram forslag om å privatisere selskapet ved et åpent, allment aksjesalg. I 1986 trakk Norfolk Southern tilbudet sitt på grunn av skattemessige endringer som gjorde kjøpet mindre interessant. På høsten 1986 ble privatiseringsforslaget med åpent salg av aksjer vedtatt.