Det var Sosialistisk Folkeparti (SFP) som først tok opp rasisme på dagsorden i etterkant av revolusjonen. SFP formidlet at dette måtte bli den nye regjerings hovedprioritet i de første årene siden rasisme var såpass utbredt. Fidel Castro kom med sin første uttalelse på tema i mars 1959; «Av alle former for rasediskriminering er det verste det å begrense svarte cubanere tilgang til jobber. Det er sant at i noen sektorer i landet vårt eksisterer den skammelige praksisen med å ekskludere svarte fra jobber.» Han påpekte videre at han ånså det som en form for kriminalitet å ekskludere afro-cubanere fra arbeidsmarkedet. Perioden som etterfulgte ble preget av retorikk som angrep landets rasistiske fortid samtidig som den fremmet et budskap om en fremtid med likhet og en slutt på all form for diskriminering. Anti-rasisme ble til en av kjernebjelkene i revolusjonen. Fidel Castros budskap tok ikke kun for seg slutten på systematisk rasisme, men også ideen om det nye menneske som var fri for personlige fordommer.