I startfasen fikk boken en til dels velvillig mottakelse fra både publikum og media. Den nådde syvendeplass på de britiske bestselgerlistene, og blesten rundt boken ble underbygget av Irvings dokumentarfilm, også den kalt , som ble vist på britisk TV. Samtidig kom det en massiv og entydig reaksjon fra de fremste ekspertene på temaene som omhandlet. Hovedpunktene i deres kritikk av boken var som følger: Irving klarte ikke å formulere og holde fast på problemstillinger. Han presenterte verken en samlet bevisførsel eller en sammenhengende argumentasjon. Bokens fremstilling begrenset seg til begivenhetsrekker. Irving trakk sine slutninger før han hadde analysert kildene grundig nok. Hans lettvinte omgang med kildene vitnet om overfladiske kunnskaper. Irvings intellektuelle rekkevidde viste seg for begrenset til å behandle strukturelle forhold og kompliserte sammenhenger, og boken utgjorde således en lite fruktbar innfallsvinkel til forståelsen av Hitlers liv og Det tredje rikets historie. Forfatterens evner som kildekritiker og forsker ble forspilt av hans fordommer og politiske engasjement. Han foretok ukloke utvalg og tolkninger av kildematerialet. Noen kritisk distanse mellom forfatter og tema eksisterte ikke. Hitlers egen fremstilling var likelydende med Irvings fremstilling. Informasjoner som brøt med Irvings tolkning av begivenhetene ble utelatt, og kilder regelrett manipulert eller diktet opp. Sluttresultatet ble en bok som søkte å fremstille Hitler i et best mulig lys.