Serien representerte et brudd med den tradisjonelle dramaserien. I sin tid tjente serien som et eksempel på at også flinke folk kunne lage TV. Den kritikerroste filmregissøren David Lynch hadde tidligere uttalt at filmlerretet holder på øyet og åpner øret på en helt annen måte enn hva som er mulig gjennom TV-skjermen, og at til og med en middelmådig film fanger seeren bedre enn TV-mediet klarer. Med Twin Peaks demonstrerte han imidlertid at også TV kan trollbinde. Lynch fanget de store publikumsmassene gjennom å spinne et fabelaktig plot rundt den unge cheerleaderen Laura Palmers død. Men, etter at morderens identitet ble avslørt klarte ikke serien å holde på seerne i samme grad, og endte opp som kultserie med en mindre, men hengiven, tilhengerskare. Med Twin Peaks så man for første gang en TV-serie som ble behandlet med respekt og ærefrykt, som det var lov å diskutere, og som skapte et tilskuerfellesskap. Twin Peaks utvidet det audiovisuelle registeret i dramaseriene, ved for eksempel å blande komedie og tragedie og ved å bryte regelen om at hver episode skal være mer eller mindre enkeltstående. Når Twin Peaks inkorporerte tradisjonelle virkemidler, for eksempel fra såpeoperaen, ble disse samtidig vrengt om til noe som lå på grensen til det ugjenkjennelige. Slik fikk dramaserien en ukjent dybde, noe som også ble et karakteristisk trekk på det tematiske plan. Mens det i 1990 ble ansett som oppsiktsvekkende at den etablerte filmskaperen Lynch jobbet med TV, er det ingen i 2008 som stusser når Alan Ball, som vant Oscar for manuset til , velger å lage TV-serien .