Snorres fremstilling av rikssamlingen var lenge ansett som en sannhet, også blant historikere. I løpet av 1900-tallet ble imidlertid forskerne klar over at Snorres versjon ikke holdt. Arkeologiske funn, men også de andre kongesagaene og andre skriftlige kilder, peker mot at rikssamlingen foregikk i en annen rekkefølge og over lengre tid. Den første fasen i rikssamlingen ble ganske riktig avsluttet med slaget i Hafrsfjord på slutten av 800-tallet, og dette slaget førte til en større territorial samling av områder på Vestlandet. I denne fasen var Harald Hårfagre blant de sentrale aktørene, og det var Vestlandet som var hans rike. Samtidig med Haralds samling foregikk også en rikssamling nordfra, med Ladejarlene i Trøndelag. Sentrale personer her var Håkon Grjotgardsson og sønnen Sigurd Håkonsson, som samarbeidet med Harald Hårfagres sønn Håkon den gode. Østlandet ble derimot kontrollert av danske konger på Harald Hårfagres tid, og han kan neppe ha hatt noen makt der. Kristningskongen Olav Haraldsson kan ha fått en viss kontroll over Østlandet da han ble norsk konge i 1016, men Olav ble avsatt i 1028 av den dansk-engelske kongen Knut den mektige. Først da Knut døde i 1035 ble det mulig for norske konger å overta Østlandet. Kort tid etter Knuts død ble Olav Haraldssons sønn Magnus den gode konge i Norge, og deretter konge i Danmark.