Da Hitler okkuperte Böhmen og Mähren i mars 1939 ga ikke Chamberlain uttrykk for at Münchenavtalen var opphevet. Storbritannia avviste den tsjekkoslovakiske påstanden om at avtalen var ugyldig i utgangspunktet fordi avtalen var inngått under tvang. For Storbritannia var Münchenavtalen relevant fordi grensene i Sentral-Europa i etterkrigstiden fortsatt ble betraktet som midlertidige. Etter 1949 ble synet på Münchenavtalen komplisert ved at Forbundsrepublikken (Vest-Tyskland) var en britisk alliert mens Tsjekkoslovakia hadde havnet i kommunistblokken under sovjetisk ledelse. Bank of Englands krav på 5 millioner pund overfor Tsjekkoslovakia ville også bli svekket dersom avtalen ble fullstendig annullert. Den britiske regjeringen fryktet også at å erklære avtalen som ugyldig i utgangspunktet ville gi kommunistregimet rett i at hele Tsjekkoslovakia ble ofret med viten og vilje, i så fall ville den britiske regjeringen underforstått innrømme at kommunistene hadde rett i at Chamberlain hadde inngått i et kriminelt forbund med Hitler. Storbritannia holdt til 1992 fast ved at Münchenavtalen i utgangspunktet var gyldig, statsminister Thatcher hadde to år tidligere beklaget Storbritannias rolle i den «katastrofale» appeasmentpolitikken. Statsminister Major erklærte sammen med Havel 27. mai 1992 at Münchenavtalen var ugyldig i utgangspunktet, Major nøyde som med en erklæring som er juridisk svakere enn en traktat.