Staten hevdet i prosedyren for byretten og Høyesterett at å dele ut midlene ville være i strid med avtalen med britene. Dette ble avvist av Høyesterett. I dommen ble det presisert hva saken dreide seg om: den gjaldt ikke hvorvidt Staten var bundet til å bruke midlene til fordel for sjøfolk som seilte ute under krigen og deres etterlatte. Det var på det rene at pengene ville bli anvendt til fordel for disse. Saken gjaldt derimot om midlene skulle deles ut etter behov, eller om den enkelte sjømann hadde et rettskrav på å få utbetalt en forholdsmessige andel av midlene. Saksøkerne anførte at det etter avtalen med britene var overført om lag 120 millioner kroner, hvorav 80 millioner kroner var utbetalt, og kun 43,7 millioner kroner gjensto. Saksøkerne hevdet at totalt tilgodehavende var 120 millioner og at utbetalinger måtte dokumenteres. Retten bemerket at fondets opprettelse og formål var etter ønske fra samtlige ansvarlige sjømannsorganisasjoner (Sjømannsforbundet, Norges maskinistforbund, Norsk styrmannsforening og Norsk skibsførerforbund).