Byen har bare et fåtall virkelig gode bygninger fra 1700-tallet, mens antallet fra 1800-tallet er stort. Til da hadde trehusbebyggelsen blitt idyllisert, og fått sin verneinteresse, særlig etter at Enerhaugen ble revet, mens forståelsen var liten for at heller ikke de beste av murgårdene ikke lar seg lage maken til, i ettertiden. De gode bygningene lå på de beste tomtene og var derfor mest i faresonen, og i Oslo var det Karl Johans gate, St. Olavs gate og plass, Universitetsgata og Drammensveien, skrev kunsthistorikeren Pål Hougen (1930–2007) i 1961. Den store bevaringskampen de neste årene kom til å stå om Karl Johan-kvartalet.