Det første funnet av en levende blåfisk ble gjort 22. desember 1938, da konservatoren Marjorie Courtenay-Latimer (1907-2004) i småbyen East London i Sørafrika ble oppringt om en haug fisk trålskipperen Hendrik Goosen tenkte var av interesse. Hun tok drosje ned til havnen, og i haugen av fisk fanget en blå finne hennes oppmerksomhet. Finnen tilhørte en nesten halvannen meter lang fisk som ikke lignet noen hun hadde sett, med fire lave bein og stumpehale. Hun skrev til Sørafriskas ledende fiskekspert, J.L.B. Smith som identifiserte funnet som en kvastfinnefisk, en art som da bare var kjent som fossil. Han kalte den Latimeria chalumnae, dels etter konservatorien, dels etter Chalumna-elven der den ble fanget. Nå som Smith visste at blåfisken slett ikke var utdødd, så seg om etter flere eksemplarer. Men først 14 år og en verdenskrig senere, i desember 1952, fikk Smith et telegram fra en skipper på Komorene i Indiahavet, med beskjed om at her hadde lokale fiskere kjent til blåfisken i hundrevis av år. Dette var ingen matfisk, men kom den med opp i garnet, ble det ru skinnet brukt som sandpapir. Hjemtraktene dens er mellom Madagaskar og Mocambique på rundt 200 meters dyp, der havbunnen er vulkansk. Blåfisken undersøker sprekker i dypet etter mat; de som ble observert, stod vanligvis rett opp-ned i vannet med snuten ned mot havbunnen, og slik drev de langsomt med strømmen. Av mageinnholdet ses at blåfisken lever av blekksprut og andre fiskeslag; men den beveger seg langsomt og er neppe noen god jeger. Ingen blåfisk har levd mer enn ett døgn i fangenskap, og først i 1987 klarte en tysk ubåt å filme levende blåfisker i havet.