Pelsberedning fordrer god tilgang på vann, og i Bergen forsvant rundt halvparten av vannet mellom magasin og fabrikk. Rieber prøvde seg derfor på destillasjon av sjøvann og lyktes. I tillegg ga dette 35 gram rent fint koksalt pr liter, ideelt for produksjonen. Sagflis brukes også i enorme mengder til pelsberedning. Den russiske pelsbedriften Mekhovoi brukte minimum hundre tonn sagflis daglig, og måtte kjøpe fra sagbruk hundrevis av km unna. I Vesten brukes mest flis av bøketre, ofte fra produksjon av sko-lester. Slik bøkeflis er mye dyrere enn hvetemel. Rieber undersøkte flis mikroskopisk for å finne typen som var glattest og hengte minst fast i skinn. Flis fra «oppsag» var overlegent best; men for krøllete pels som persianer var malte valnøttskall optimalt - harde, glatte og svært dyre. Like etter krigen ble det aldri gitt eksportlisens til slike formål, men G.C. Rieber hadde kontakt med en fabrikk i Paris som fremstilte skrivepapir av valnøttømmer fra Dordogne, og slik fikk firmaet ved hjelp av sølvrevskinn byttet til seg franske valnøttskall, et avfallsprodukt fra konfektindustrien. De lette så etter en mølle som kunne male skall i riktig fasong. En bygdemølle på Stend viste seg skikket, og disse valnøttskallene ble voktet som gull.