Grunnloven la til grunn at makten til å styre landet sprang ut av folket gjennom valgte representanter. Riksforsamlingen fulgte tradisjonen og tok utgangspunkt i kongen som ble gitt utøvende makt. Kongens beslutninger måtte kontrasigneres av en statsråd. Statsrådene kunne ta dissens og sto da uten konstitusjonelt ansvar når kongen tok en beslutning, noe som ga kongen personlig stor makt. Grev Wedel og flere andre ønsket klarere regler for statsrådenes ansvar, og Wedel ønsket å begrense kongens makt. Stortinget skulle gi lover, bevilge og kontrollere; domstolene skulle dømme. Kongen fikk utsettende veto på lover vedtatt av Stortinget.