På 1400-tallet utviklet den tyske filosofen og mystikeren Nikolas av Cusa (Nicholas of Cusa) lignende ideer om enhet og sammenheng mellom det uendelige og det endelige. I sitt verk (Om lærd uvitenhet) beskriver han Gud som en uendelig enhet som inneholder alle tilsynelatende motsigelser, og som transcenderer alle skiller mellom sinn og materie, det åndelige og det fysiske. For Cusanus er Gud både i og utover alt i universet, og kan ikke reduseres til noen spesifikk del av virkeligheten. Han introduserte også begrepet *coincidentia oppositorum*, hvor tilsynelatende motsetninger møtes i en høyere enhet, noe som minner om en form for dual-aspekt monisme der alle aspekter av virkeligheten sees som uttrykk for en enkelt, underliggende virkelighet.