Romantikken På av 1800-tallet utviklet det seg en heftig debatt mellom representantene for absolutt musikk som ønsket å følge sine egne musikalske regler fri for utenommusikalske knytninger (f.eks Johannes Brahms) og tilhengerne av programmusikk. Mens absolutt-komponistene valgte symfoniformen, foretrakk programmusikerne ensatsige symfoniske dikt – flersatsige programsymfonier var mindre vanlig. Hector Berlioz betraktes iblant som den moderne programmusikkens far. Med (1830) knyttet han seg til tradisjonen fra Beethovens 6. symfoni (1808). Berlioz skrev også symfoniske dikt som og . Felix Mendelssohn Bartholdys symfoniske dikt var påvirket av Berlioz. Eksempler er konsertovertyrene til , og . Disse overtyrene inneholder mange tonemalerier, men er nok i likhet med Mendelssohns symfonier heller absolutt musikk. Modest Musorgskij gav en bildetittel til hver av satsene i pianosuiten . Bedřich Smetanas programsyklus inneholder blant annet en tonemalerisk beskrivelse av Moldaus utvikling fra utspring til en stor og stille flod. Richard Strauss fornyet sjangeren symfoniske dikt med , , og . Nordmannen Hjalmar Borgstrøm skrev fem symfoniske dikt for orkester.