Anthony Panizzi ble førstebibliotekar i 1856 og ledet nasjonalbibliotekets modernisering. I løpet av hans tid økte bibliotekets beholdning fra 235 000 til 540 000 bind, noe som gjorde det til det største bibliotek i verden på denne tiden. Det berømte sirkulære leserommet ble åpnet i 1857. Helt fra starten ble det arbeidet med å produsere kataloger over deler eller hele samlingen. Jo flere bøker, jo vanskeligere er det å holde rede på dem; klassifisert eller alfabetisk? Det eksisterte heller ingen standardiserte regler for klassifisering av bøker. Panizzi mente at en klassifisert katalog var unødvendig om man hadde en emneindeks til forfatterkatalogen. Om den klassifiserte katalog mente han at: «De er umulige. Hvert skjema som har blitt forlagt er absurde; de jevnlige oppdagelser i vitenskapen gjør klassifisering meningsløse, og folk som snakker hele tiden om klassifiserte kataloger er de samme folkene som ikke vil bruke dem om de bli anskaffet.» I samarbeid med andre utarbeidet Panizzi de berømte 91 regler for katalogisering som ble presentert for og godkjent av ledelsen i 1839. Reglene ble utgitt i 1841, og de dannet grunnlaget for alle framtidig diskusjoner om katalogiseringsmetodikk. De er opphavet til systemet med ISBD og av digitale katalogiseringselementer som Dublin Core (et sett med standarder for å assosiere metadata med ressurser).