Da kong Stefan av England døde ble Henrik anerkjent som konge av England den 19. desember 1154 i henhold til traktaten av Wallingford. Hans bror Geoffrey II, hertug av Bretagne, som hadde fått de tre festningene Chinon, Loudun og Mirebeau som apanasje, forsøkte å overta Anjou under begrunnelsen at det var hans fars vilje: hans fars arv skulle gå til ham da Henrik fikk arv etter sin mor. Da Henrik hørte dette lot seg løslate fra sin ed til paven og marsjerte mot sin bror med en hær i begynnelsen av 1156. Han erobret Chinon og Mirebeau, og i juli han tvang Geoffrey II til å gi opp sine tre festninger til gjengjeld for en årlig pensjon. Således maktet Henrik å beholde grevskapet Anjou hele sitt liv, selv om han ga det til sin sønn Henrik den unge da sønnen ble gammel nok til å styre det, men nektet bestemt å gi ham grunn til å glede seg over sin makt. Etter at Henrik II døde i 1189 gikk grevskapet sammen med hans øvrige maktområder til hans sønn Rikard I av England, men da denne døde i 1199, krevde Arthur av Bretagne (født 1187) arven på grunn av at den tilhørte ham via hans far Geoffrey, den fjerde sønn av Henrik II, i henhold til sedvanen at «sønnen til den eldste broren skal etterfølge hans fars fedrenearv».