Ingen søkte på den ledige overlegestillingen men statsråd Gudmund Harlem tok initiativ til å engasjere danske Mogens Rasmussen, daværende reservelege ved Emma Hjorts Hjem, som vikarierende overlege. Rasmussen kom i 1961 og iverksatte raskt nye tiltak, han søkte etter hvert om fast stilling og ble værende i stillingen i 10 år. Det var 369 pasienter og 157 ansatte ved pleiehjemmet i 1961. Rasmussen hadde et nytt syn på åndssvake, han mente de kunne utvikle seg og at mange på grunn av understimulering, umyndiggjøring, isolering og manglende psykisk og fysisk behandling fungerte dårligere enn de behøvde å gjøre. Han holdt fast ved at åndssvake var likeverdige mennesker med de samme rettighetene til et sosialt liv som andre. Under Rasmussens ledelse ble det økt aktivitet både for pasienter og ansatte. Han var opptatt av å få flere typer til institusjonen som fysioterapeut, psykolog, sosialkurator og et team med barnepsykiatrisk kompetanse. Retten til grunnskole for alle og tilpasset opplæring ble et vendepunkt for utviklingshemmedes rettigheter, Klæbu pleiehjem fikk sin egen skole i 1962. I 60-åra ble begrepet åndssvak forsøkt skiftet ut med psykisk utviklingshemning. Normalisering og integrering var nye begrep som bl.a. innebar rett til å få oppleve livets naturlige faser og i 1963 ble de første 11 ungdommene fra pleiehjemmet konfirmert i Klæbu kirke. Fra 1953 til 1965 ble det på pleiehjemmet bygget avdelinger med over 400 nye sengeplasser. Det ble fokus på å utvikle behandlingsopplegg med utgangspunkt i diagnostisering basert på tverrfaglige undersøkelser og observasjoner og en egen observasjonsavdeling ble åpnet i 1965.