Fra og med for alvor i andre halvdel av 1800-tallet ble det i økende grad gitt selvstyre til lokalt valgte regjeringer i kolonier der hvite nybyggere hadde blitt demografisk og/eller politisk dominerende, med denne prosessen som til slutt resulterte at Canada, Australia, New Zealand, Newfoundland og Sør-Afrika ble selvstyrende herredømmer. Selv om disse forble en del av det britiske imperiet, fikk deres respektive regjeringer i praksis i stor grad styre sine egne indre anliggender uten innblanding fra London, som først og fremst bare var ansvarlig for utenrikspolitikk.