Popper illustrerte forskjellen gjerne ved å sammenligne psykoterapien med Einsteins relativitetsteori. Psykoterapeutene prøvde å forklare all menneskelig adferd gjennom sine teorier. Men det innebar at ingen tenkelig adferd (for eksempel verken det å ta liv eller det å redde liv) var uforenlig med disse teoriene. Popper påpekte at en teori som er forenlig med alle tenkelige observasjoner, i praksis er tautologisk og ikke kan gi ny innsikt: Den forklarer alt og ingenting. Einsteins formulering av relativitetsteorien var den rake motsetningen: Den gjorde det mulig å forutsi konsekvenser som var testbare. Hvis disse konsekvensene ikke inntraff, det vil si hvis obervasjonene ikke stemte med forutsigelsene, «ville teorien helt enkelt ha vært tilbakevist. Teorien er – faktisk med resultater som alle ville ha forventet før Einstein.» Dermed er Einsteins teori et eksempel på Poppers ideal av en «dristig hypotese» (): Den gjør seg selv sårbar for tilbakevisning ved å blottstille sine potensielle svakheter.