Større sporveisselskaper kunne mestre de økonomiske krav til hestedrift i kommersiell regi. Men mindre eller useriøse selskaper, særlig i land med stor tilgang på ledige hester, drev ofte rovdrift på trekkhestene, slik at de fikk kort levetid. De fleste ble etter noen år, kanskje bare to, solgt for en spottpris. De heldige hestene som ble solgt (40 %) endte opp som jordbrukshester og fikk lettere arbeid, men flere (60 %) ble sendt til slaktehusene for å ende opp som kattemat i London. Mot slutten på 1800-tallet oppsto dyrevernsorganisasjoner i mange land, først i Storbritannia. Kuskene var ikke alltid villige til å ta hensyn til hestene, og det var ofte konflikter ikke bare om behandling av hester, men også om likegyldigheten overfor omgivelsene, når man skulle overholde tidtabellen for enhver pris. Dette var dårlig PR for sporveisselskapene. Swansea Tramways ble saksøkt av RSPCA fordi en ekstra hest ikke ble satt inn i spannet oppover en bratt bakke på Union Street. Sporveisselskapet tapte.