I likhet med postmodernisten vet nemlig metamodernisten at verden ikke kan reddes, men i motsetning til postmodernisten ser metamodernisten fremdeles et håp, og forsøker, tross alt. Trekk av dette i pop-kulturen ser man for eksempel i James Bond-filmen Casino Royale, hvor hovedpersonen tas ifra hverandre i den forstand at det stilles spørsmål til muligheten for at et slikt menneske kan finnes. I motsetning til 90-tallets filmer fører imidlertid ikke dette til at man gjerne tar hele skrittet ut og gjør ham til et todimensjonalt ikon, i stedet rekonstrueres figuren. James Bond blir gjort følsom, menneskelig, ja -- realistisk. Et annet tegn på denne kulturelle utviklingen finnes i tilbakevendelsen av den britiske TV-seriefiguren Doctor Who som i et romskip formet som en telefonboks reiser rundt i verdensrommet og ordner opp i all slags problemer. Mens TV ble mer og mer postmodernistisk, for eksempel med ironiske Seinfeld, overlevde ikke noe så uskyldig og oppriktig som Doctor Who. Siden seriens gjenopptakelse i 2005 har den imidlertid blitt mer populær enn noensinne, selv i USA hvor den i utgangspunktet ikke var kjent. Også blogging kan ses på som et metamodernistisk fenomen. Grunnlaget for all blogging, internett, sørger for at hver blogger bare er en dråpe i havet. Avstanden til tanken om at det man skriver ikke er særlig mye verd, og at ingen kommer til å bry seg, er kort. Likevel finnes det enorme mengder blogger på nettet hvor folk ikke bare, på tross av det nevnte, velger å åpne hjertet sitt, men som også blir lest.