Samtidig steg også skarpretterens lønn og anseelse. Opprinnelig ble lønnen utredet av de større byene, men i tillegg måtte hvert hus på landet svare «mestermandstold». Denne måtte imidlertid skarpretteren innkreve selv, og han hadde få maktmidler hvis det ikke ble betalt. Opprinnelig var en rekke av våre skarprettere benådede straffanger, eller i noen tilfeller (blant annet skarpretter Paulsen i Stavanger på 1600-tallet) dødsdømte forbrytere som ble benådet. Utover 1700-tallet begynte de egentlige skarpretterslektene å etablere seg i de største byene, slik som familien Lædel i Christiania. I Bergen og Trondhjem hadde skarpretterne også kirurgi som bierverv, til dels med protester fra de vanlige kirurger i de nevnte byene. I Christiansand unngikk skarpretter Froholdt det problemet ved å praktisere som dyrlege. De nordnorske bødlene var ofte bønder eller likefrem husmenn, og betydelig underbetalt i forhold til sine kolleger lengre sør.