Både formelt og reelt besto den tyske overhøyhet i Norge. I praksis ble det stilltiende gitt et større spillerom for Nasjonal Samling-regjeringen og partiet, mens okkupasjonsmaktens folkerettslige og praktiske ansvar for administrasjonen besto. Quisling tok inn på Slottet, og formelt sett ble Kongens (altså statsrådets) og Stortingets funksjoner slått sammen. Bestemmelser som tidligere hadde hatt status som forordninger, ble nå gitt navn av lover. Ved lov av 12. mars 1942 ble NS også «statsbærende parti».