Goldsmiths vandringsår til fots over Europa ga ham inspirasjon og materiale til et langt dikt, (1764) som i henhold til Samuel Johnson var det beste siden Alexander Popes dager. Han skrev også en rekke sentimentale romaner, og takket være diktets popularitet klarte han å få utgitt sin roman (1766), en kort fortelling i pikaresk stil om den godhjertede og rørende pastor Primrose opplevelser. Handlingen er ikke troverdig: på noen få sider rammes den stakkars presten av den ene katastrofale ulykken etter den andre uten at det får tilsvarende konsekvenser; eksempelvis nyheten om at datteren var død, viser seg at hun likevel ikke var død, sønnen som er anklaget for mord, blir tilsvarende frikjent, og så videre i samme opplegg. Det er mulig at Goldsmith hadde en ironisk distanse til prestens fortelling ved å legge inn så mange vanskeligheter som mulig, men boken har blitt populær, selv etter sin tid, og oversatt til flere språk.