Frem til 1969 var Libyas vannforbruk fornybart – det baserte seg på vann fra brønner som hvert år ble fylt opp i de regnrike periodene om vinteren. Økt vannforbruk fra industrialisering og landbruk kombinert med minkende nedbør på 1970-tallet førte til at vannforbruket oversteg vanntilførselen, og noe måtte gjøres. Under oljeleting på 1950- og 60-tallet hadde det imidlertid blitt oppdaget store akviferer med fossilt vann, og på midten av 1970-tallet begynte landet først å ta i bruk disse til lokal irrigasjon, spesielt i Sarir-regionen. Den beste landbruksjorden, og de mest befolkede områdene ligger imidlertid nord i landet, nær middelhavskysten og langt unna akviferne. For nord-områdene var det i praksis to muligheter for å sikre vannforsyningen: avsalting av sjøvann, eller transport av vann fra akviferne i sør. Sistnevnte ble beregnet til å være den rimeligste løsningen, og på 1980-tallet startet utbyggingen av s første fase.