Oluf Rygh utga i 1924 sitt banebrytende verk om stedsnavnsforskning, , og forskere som Andreas Holmsen påviste hvordan yngre gårder spredte seg, nærmest i sirkelform, ut fra noen stamgårder. Slik utviklet «urgårdsmodellen» seg, men mangel på arkeologiske funn fra før romertid gjorde gårdsnavnforskere varsomme med tilbakedatering av stedsnavn. Vikingtidens gårder med -endelse kjennetegnes av dårlig utsyn til andre gårder, men et stort sammenfall med utsyn til nærmeste urgård, iblant så mye som 1.900 meter unna. Dette tyder på at bosetningen på urgården la vekt på å kunne se nyrydningen på urgårdens jord.