Femten århundrer etter hennes tid ble Poppæa framstilt som en hovedfigur i Claudio Monteverdis siste opera («Poppæas kroning») fra 1642. Hennes fortelling er åpenbart valgt for å appellere til pirringen i den voksende kulturen til operateatrene i Venezia, og prologen forklarer umiddelbart at det er ikke et drama som fremmet dydens triumf. Poppæa er framstilt som en kvinne som kynisk konspirerer for å bli keiserinne av Roma ved å manipulere keiser Nero til å gifte seg med henne, og hennes renker og intriger omfatter blant annet henrettelsen av filosofen Seneca som motsetter seg hennes planer, og som blir oppfylt ved dramaets slutt.