Holm debuterte med dikteposet i 1933. Dette ble frem til 1971 fulgt opp av ytterligere seks diktverk, som han gav fellesnavnet . Verket er ifølge Willy Dahls (1971) «bygget over mytologisk og folkloristisk stoff, og gitt en språkform så bundet til arkaisk telemarks- og setesdalsmål at det vanskelig kan leses uten filologiske kommentarer.» Dahl skrev videre at «de fleste sakkyndige innen folkeminne og språkvitenskap er enige om at stoffinnsamlingen er en svært verdifull innsats, men den litterære vurderingen er splittet mellom full anerkjennelse av Holm som en av Norges store, nasjonale diktere og fullstendig avvisning». Olav Dalgard fant det arkaiske språket moderne: «Den gongen skulle alt vere så dagklårt og tydelig i alle måtar. No verkar dei mange framandslege glosene diktaren har henta fram or ordbøker og gamle målføre, og blenkt opp att som symbol for gamle truer og 'mytisk tenkesett', langt meir moderne i samsvar med dagens krav på eit nytt suggestivt formspråk i lyrikken». Kåre Langvik-Johannessen skriver i at «mottakelsen av diktningen svingte i begynnelsen mellom de dypeste dyp og de høyeste tinder [men] etter hvert spaknet kritikken, og han anerkjennes i dag som en stor og høyst egenartet dikterpersonlighet».