Foreningen ble betydningsfull ved at de fikk overført ansvaret for lønnsforhandlinger fra Hvalfangerforeningen. Alle de norske selskapene som drev fangst i Sydishavet støttet opp om Hvalfangstens Arbeidsgiverforening, og det var også mulig for utenlandske selskaper som benyttet norsk arbeidskraft å bli medlemmer. På den andre siden av forhandlingsbordet samarbeidet sjømannsorganisasjonene med britiske fagforeninger for å øve press mot arbeidsgiverne. I 1936 var Hvalfangstens Arbeidsgiverforening part i det som skulle bli den første «moderne» tariffavtale innen hvalfangsten. Den andre parten i forhandlingene var de tre sjømannsorganisasjonene – Det norske maskinistforbund (Maskinistforbundet), Arbeidernes Faglige Landsorganisasjon (Landsorganisasjonen i Norge) og Norsk Sjømannsforbund (Sjømannsforbundet), Norsk Styrmandsforening (Norsk Sjøoffisersforbund). Etter dette ble det innført en mer enhetlig lønnsdannelse.