Trekkfuglenes årvisse forsvinning var et mysterium allerede i antikken, og det oppstod beretninger om vandringer og vinterdvale for å forklare fenomenet. Noen standfugler er sesongtrekkere som forflytter seg over kortere avstander når årstidene skifter, og Aristoteles var klar over sesongmessige fugletrekk til nærliggende områder og på himmelen slik også tekster i Bibelen antyder. Han hevdet likevel at noen fugler omskapte seg til andre typer omtrent som larver utvikler seg til sommerfugler. Andre foreslo en forvandling til mus. Aristoteles og seinere naturfilosofer mente i tillegg at fugler falt i vintersøvn bortgjemt i grotter og hule trær, eller til og med under isen, på samme måte som frosker og padder går i dvale. Da kritikere påpekte at det kunne være vanskelig å puste og overleve på bunnen av sjøer, foreslo den engelske presten Charles Morton (1627–1698) at storker, traner, turtelduer og svaler fløy til månen i løpet av 60 dager og overvintret der, slik det ble uttrykt i et anonymt skrift fra 1703. Selv den svenske naturforskeren Carl von Linné (1708–1778) var usikker på om storker og svaler gikk til ro under vann eller fløy sørover.