Fysikken bak superflytning av kryogen flytende helium, hvor helium tilsynelatende flyter uten viskositet. Anvendelse av Schrödinger-ligningen på problemet viste at den superflytende væsken viste kvantemekaniske egenskaper som kunne observeres på makroskopisk skala. Dette hjalp enormt for forståelsen av supraledning. En modell for svak kjernekraft som viste at koblingen i prosessen er gitt ved en kombinasjon av to svake strømmer med motsatt paritet. Et eksempel på en slik prosess er henfallet av et nøytron til et elektron, et proton, og et anti-nøytrino. Selv om E.C. George Sudharsan og Robert Marshak utviklet teorien nesten samtidig, ble Feynmans samarbeide med Murray Gell-Mann sett på som det utslagsgivende. Teorien var av avgjørende betydning for forståelsen av den svake vekselvirkning og er nå idag en sentral del av Standardmodellen. Etter suksessen med kvanteelektrodynamikken vendte Feynman seg mot kvantisering av gravitasjonsfeltet. I analogi med fotonet, som har spinn 1, undersøkte han konsekvensene av et fritt, masseløst spinn 2-felt, og kunne derav utlede Einsteins feltligninger for den generelle relativitetsteorien. Men forsøket på å gå utover disse, lykkes ikke helt. Dessverre ble han på dette tidspunkt utkjørt av å arbeide på flere prosjekter på samme tid; blant annet var han opptatt med . De teoretiske problemene som stoppet Feynman på den tiden, er i dag løste og man kan kvantisere gravitasjonsfeltet. Uten bruk av hans veiintegral, ville dette ha vært umulig. For kollisjoner mellom høyenergetiske protoner og nøytroner fantes det ingen tilfredsstillende beskrivelse. Feynman utviklet derfor på slutten av 60-tallet en ny teori som kalles parton-modellen. Fra sin forståelse av kvantefeltteori, visste han at en elementærpartikkel som beveger seg med meget høy energi kan beskrives som en blanding av et stort antall partikler, som han kalte partoner, og deres antipartikler. Denne beskrivelsen ble raskt raskt verifisert ved CERN. Omtrent samtidig viste eksperimentelle resultat fra en elektron-akselerator ved Stanford University at partonene kunne identifiseres med kvarker. Parton-modellen er selve grunnfjellet i den mer fundamentale teori kvantekromodynamikk, ofte forkortet til QCD, som ble utviklet noen år senere. Den utgjør den del av Standardmodellen som omhandler kvarkene.