På begynnelsen av 70-tallet viste Kenneth Wilson og Gerardus 't Hooft at dette kan gjøres mer systematisk ved å benytte en ny metode som nå kalles «dimensjonell regularisering». Man tenker seg da at tidsrommet ikke har nøyaktig dimensjoner, men i stedet hvor er et lite tall som på slutten av beregningen må bli null. Med denne antagelsen vil nå alle integral være endelige og kan føres tilbake til integral over kuleflater i dimensjoner. Integralene kan uttrykkes ved gammafunksjoner hvor divergensene er isolerte til denne funksjonens poler for negative heltall. Det endelige, fysiske innhold av integrasjonene ligger i den forøvrige oppførselen til funksjonen i nærheten av disse. Dermed vil det fysiske eller observerbare resultatet av beregningen inneholde Euler-Mascheronis konstant.