Denne vurdering blir nyansert av blant andre Tom Buk-Swienty, som på den ene side finner at den danske uenigheten og rådvillheten under konferansen var et problem, men samtidig var det også flere eksempler på at Preussen hadde det strategiske initiativet under hele forløpet; Bismarck var likevel innstilt på at de hovedsakelige danskbefolkede områdene av Slesvig kunne tilfalle Danmark, da området nord for Flensburg ikke var av strategisk betydning for ham, da han også heller ikke ønsket en motvillig minoritet innen sitt rike. Denne løsning, som ville have ført til en grensedragning omtrent var dagens grense, falt imidlertid ikke bare på grunn av den danske motvilligheten, men nok også på grunn av de deltakende stormakters ulike strategiske interesser.