Den 9. mai 1945 erklærte statsminister Vilhelm Buhl at . Denne erklæringen ble støttet av et stort flertall i Folketinget og den ble offisiell politikk også for senere danske regjeringer. Av to grunner møttes den sydslesvigske bevegelsen for gjenforening med skepsis i Danmark. For det første hadde det vært et solid tysk flertall i Mellomslesvig ved folkeavstemningen i 1920. For det andre hadde nazistene fått høye stemmetall særlig i sydslesvigske landdistrikter i 1932 og 1933. I Danmark var man ikke oppmerksom på at kriserammede landmenn hadde stemt på nazistene i protest mot Weimarrepublikkens sentralisme. Aktivistiske kretser formulerte allikevel en ny til støtte for sydslesvigerne. Politisk oppnådde Sydslesvig-aktivistene bare støtte fra Dansk Samling som hadde 4 mandater i Folketinget. I 1947 erklærte statsminister Knud Kristensen fra Venstre at han som mente at . Samtidig fastholdt regjeringen offisielt at . Denne uklare politikken medførte at regjeringen ble kastet i Folketinget. Ved det etterfølgende valget røk Dansk Samling ut av Folketinget, mens Venstre gikk kraftig frem, men partiet mistet allikevel regjeringsmakten.