Rahmstorf gir i boken et enkelt eksempel på hvordan klimafølsomhet kan estimeres empirisk. Innledende premiss er at den globale temperaturforhøyelsen siden begynnelsen av industrialiseringen er rundt 0,8 °C, og økt strålingspådriv på grunn av CO og andre klimagasser som er utsluppet siden industrialiseringen er rundt 2,6 W/m. Uten noen tilbakekoblinger vil en dobling av konsentrasjonen av CO i atmosfæren føre til et strålingspådriv på 3,7 W/m og gi en global oppvarming på 1 °C. Hvor mye oppvarming som i virkeligheten vil oppstå er knyttet til tilbakekoblinger på grunn av økt vanndamp i atmosfæren, skydannelse, endring av albedo på grunn av reduserte iskapper og adiabatisk temperaturendring (lapserate). Dette er mer usikre faktorer. Om en så ser på klimafølsomheten for oppvarmingen gjennom 1900-tallet, så var temperaturøkningen altså 0,8 °C. Men strålingspådrivet 2,6 W/m tar ikke med oppvarming av verdenshavene, som er på 0,6 W/m. Denne oppvarmingen bidrar med en nettoendringen av varmebalansen slik at denne blir redusert til 2,0 W/m. Klimafølsomheten blir da: 0,8 °C ·(3,7 W/m) / (2,0 W/m) = 1,5 °C.