Hos Deuterojesaja (Jes 52,7), Obadja (21) og Sefanja (3,15) forstås Guds herredømme som en forventning om frelse etter eksilet. Hos Deuterojesaja er innholdet i de gode nyheter: «Din Gud er konge!». Denne forventningen utvikles i tillegg til en rekke profetiske bøker, i lys av en apokalyptisk tanke om voksende dualisme mellom denne verden og den neste: Den såkalte «lille apokalypsen» i Jesaja finnes forestillingen om at Gud blir konge gjennom dom over fremmede makter og ved å tre inn i Sion (Jes 33,17-22). I Jesajapokalypsen (Jes 24-27) forkynnes det at: «Herren, Allhærs Gud, er konge på Sion-fjellet og i Jerusalem» (Jes 24,23). Det gjør han ved å erobre verdens konger (24,21f), og han skal holde fest for alle folkeslag på Sion og døden skal oppslukes for alltid (25,6-8). Tritosakarja (12-14) lover at etter det er holdt dom over alle fiendtlige folk: «Da skal Herren være konge over hele jorden. Den dagen skal Herren være én og hans navn det eneste» (Sak 14,9). I Danielapokalypsen (Dan 2; 7) erstatter Guds rike alle verdens kongedømmer (symbolisert ved store dyr). Guds rike etableres av Gud alene. På Jesu tid fantes disse forestillingene i de hebraiske skrifter, mange av disse hadde oppnådd kanonisk status. Likevel var ikke Guds rike en sentral del av jødedommens frelsesforventning. Det er det derimot for Jesus fra Nasaret.