I velferdsøkonomi kan man bruke en velferdsfunksjon til å rangere alternativer i disse tilfellene. Velferdsfunksjonen må være konstruert slik at hvis samfunnet foretrekker tilstand A fremfor tilstand B, har velferdsfunksjonen en høyere verdi for A enn for B. Ved å finne optimum for velferdsfunksjonen finner man en situasjon som både er Pareto-effektiv og optimal fordelingsmessig. Valget av velferdsfunksjon er derfor viktig, siden det er denne som avgjør hvilke grupper som skal vektes tyngst. Det er imidlertid ikke enkelt å lage en slik velferdsfunksjon, slik Arrows umulighetsteorem viser. Det er derfor ikke gitt at samfunnet vil klare å oppnå konsensus om en velferdsfunksjon, siden ulike grupper kan rangere tilstandene ulikt. alt=|venstre|miniatyr|En fordeling av goder er Pareto-effektiv i en topersonøkonomi når indifferenskurvene tangerer. Figuren er tegnet slik at person én har høyere nytte nordøst i diagrammet, person to høyere nytte sørvest i diagrammet. Et prosjekt vil være samfunnsøkonomisk lønnsomt dersom verdien av velferdsfunksjonen er høyere når prosjektet er gjennomført enn den var tidligere. For å avgjøre dette trengs det en komplisert analyse der en må modellere likevekten i økonomien. I praksis bruker man derfor i nytte-kostnadsanalyser en enklere tilnærming hvor en tar utgangspunkt i informasjonen som ligger i markedsprisene. Siden det er vanskelig å enes om en velferdsfunksjon, benyttes gjerne en svakere variant av Pareto-kriteriet, Kaldor-Hicks-kriteriet. Pareto-kriteriet er en streng forutsetning, siden det krever at ingen skal få det verre av tiltaket. Kaldor-Hicks-kriteriet sier derimot at et tiltak er positivt hvis det fører til en Pareto-forbedring – det vil si at noen får det så mye bedre at de i kunne ha kompensert dem som får det verre av tiltaket. Det tilsvarer at samlet betalingsvillighet i samfunnet for tiltaket fratrukket kostnadene er positiv. Isteden kan fordelingsvirkninger behandles i en separat analyse.