Prinsippet som driver en reluktansmotor har vært kjent helt siden de første elektromagnetiske eksperimentene tidlig i det 19. århundre. I 1838 fikk Amerikaneren William H. Taylor patent på en nyutviklet elektromotor. Motoren bestod av en rotor av treverk med 7 jernplater jevnt fordelt over periferien. Statoren bestod av 4 elektromagneter koblet til et batteri. En mekanisk bryter sørget for sekvensiell aktivering av elektromagnetene slik at magnetfeltet roterte konstant. På akkurat samme tid, mellom 1837 og 1842, utviklet skotten Robert Davidson elektriske lokomotiv med motorer basert på samme prinsipp som Taylor. Davidsons motorer bestod av to elektromagneter på statoren og en trerotor med 3 jernplater jevnt fordelt på overflaten, nær identisk med Taylors motor. Davidson brukte 5 av sine motorer til å drive et tog på 5 tonn, hvor motorene fikk strøm av et batteri. Begge motorene brukte kommutatorer på rotorakslingen for å skape det pulserende magnetfeltet. Selv om Taylor og Davidsons motorer var nært sagt identiske visste de verken om hverandre eller om at en annen utviklet den samme teknologien.