Begrepet var opprinnelig en kritikeretikk fra 1930, myntet på arbeider av norske billedkunstnere som tok opp samfunnsmessige misforhold og sosiale motsetninger. Betegnelsen ble først brukt om en mer allment rettet samfunnskritikk, ofte med sterke pasifistiske elementer, siden mer spesielt om en kunstretning innen norsk modernisme som oppsto i mellomkrigsåra og varte fra ca. 1920 til ca. 1950. Typiske representanter var engasjerte utøvere som Alf Rolfsen og Per Krohg som forsøkte å spre kunnskap og kunst til et bredt, folkelig publikum gjennom store, kubistiske freskomalerier.