Før år 1300 hadde begrepet tre betydninger: Ytelser til Paven som Guds mann på jorden, løsepenger som en trell betalte for å bli fri og avgift til den norske kongen fra områder utenfor riket som ved tvang eller overenskomst var under hans overherredøme. Historikere har ved noen anledninger brukt begrepet om områdene der samene betalte skatt til kongen. Ordet, slik det ble brukt på 11–1200-tallet, var at territorium tilhørte Norge politisk, men ikke geografisk som Orknøyene (føydalrettslig) eller Island (fullverdige, direkte undersåtter). Et slikt skattland hadde også offentlige organer som fyrste eller et ting. Et annet kjennetegn var at et slikt territorium hadde kristne innbyggere som var underordnet erkebiskopen i Nidaros. Folkene på Orknøyene og Island stod da også nært nordmennene etnisk og språklig. Historikeren Andreas Holmsen (1906–1989) mener at det var meget usannsynlig at myndighetene så på de samiske områdene på denne måten. De norske kongene hevdet imidlertid at samene i Finnmark var underkastet dem, og at de hadde plikt til å yte tributt, altså godta erobrerens rett til å utøve rett og tvang.