Forut slaget hadde Sjafur trengt seg dypt inn i romerske område flere ganger, erobret og plyndret Antiokia ved Orontes i romersk Syria i 253 eller 256. Etter å ha beseiret usurpatoren Aemilianus og sikret seg den keiserlige purpurkappen for seg, dro Valerianus til de østlige provinsene så snart han kunne, i 254 eller 255, og gradvis fikk han gjenopprettet orden. Han var allerede en aldrende mann, i sekstiårene da han ble keiser, valgt av sine soldater som myrdet hans forgjenger etter et styre på mindre enn et år. I Roma ble han akseptert som keiser med sin sønn Gallienus som medkeiser. Å reise østover var nødvendig. Sasaniderikets aggresjon betydde at Syria i særdeleshet var utsatt, men også at Anatolia kunne bli angrepet og erobret. Dessuten var det gotiske angripere fra nord som trengte seg inn i Anatolia via de vestlige og østlige kysten av Svartehavet. Han konfronterte goterne i nordlige Anatolia. Goterne herjet Pontos og bevegde seg inn i Kappadokia. Et forsøk fra Valerianus å avskjære dem feilet grunnet Cyprianus' pest som raste. Mens hans hær var i svekket tilstand grunnet sykdom, invaderte Sjafur nordlige Mesopotamia i 260, antagelig tidlig på våren. Valerianus hadde satt opp hovedkvarter i Antiokia, men hans tilstedeværelse i Syria hadde ikke begrenset ikke Sjafurs aggresjon.