Gjennom den mer enn 400-årige unionen med Danmark ble gradvis det gamle norske skriftspråket erstattet av et blandingsspråk basert i hovedsak på dansk. Således ble det rådende skriftspråket i Norge i unionstiden etter hvert et dansk språk - hvilket var helt forskjellig fra det norrøne språket som var i bruk f.eks. av Magnus Lagabøte. Så da Norge ved unionsoppløsningen i 1814 ble adskilt fra det man kan kalle sitt kulturelle opphav, oppstod det et språklig vakuum - styringspråket var dansk, mens et stort flertall av befolkningen brukte ulike norske dialekter som til dels lå langt fra det klokkerdanske skriftspråket. Det kom snart spede forsøk på å utvikle et nasjonalt norsk språk, som skulle være forskjellig fra det rådende danske språket i styringsverket. Den første tilnærmelsen var den såkalte som bl.a. Henrik Wergeland stod for, hvorved det danske kansellispråket skulle tilføres norske elementer og derved bli et . Denne linjen ble etterhvert formalisert gjennom Knud Knudsen og hans virke som førte til riksmålet. På den annen side var det krefter som ønsket et norsk mål på såkalt , noe som ble til landsmålet, samlet fra såkalte ufordervede dialekter (ikke påvirket av dansk) av Ivar Aasen og som fra 1917 har blitt benevnt som nynorsk.