Rivningstrusselen førte til at mange huseiere unnlot å vedlikeholde husene siden de likevel ville bli «sanert», og dette førte til ytterligere forslumming. Men tidlig på 1970-tallet ble mange hus kjøpt eller leid av studenter og andre yngre mennesker som oppfattet strøket som idyllisk og fant seg rimelige bosteder her. De tok initiativet til mot rivning og fikk støtte fra offentlig kulturminnevern og private organisasjoner som Fortidsminneforeningen og Selskapet for Oslo Byes Vel. Mange av husene ble pusset opp og utstyrt med moderne sanitærinstallasjoner, og standardhevningene bidro til å påvirke folkeopinionen og kommunepolitikerne til å gå inn for bevaring. Etter Arkitekturvernåret 1975 var «totalsanering» ikke lenger politisk mulig. De gjenværende 137 trehusene i området ble erklært bevaringsverdige i 1988.