Den 66.000 mann sterke armenske hæren gikk til nattverd før slaget. Hæren bestod av sivile snarere enn militære styrker, men de armenske adelsmennene som ledet den, var dyktige soldater, mange av dem veteraner fra Sasaniderrikets kriger med Roma og nomadene i Sentral-Asia. Armenerne hadde lov til å opprettholde en kjerne av sin nasjonale hær, under ledelse av en kommandør (sparapet) som tradisjonelt kom fra adelsfamilien Mamikonjan. Det armenske kavaleriet var på denne tiden i praksis en elitestyrke, som ble høyt verdsatt som en taktisk alliert av både Persia og Bysants. I dette særskilte tilfellet var både offiserer og soldater ytterligere motivert av et ønske om å redde sin religion og levemåte. Den persiske hæren, som skal ha vært tre ganger større, innbefattet krigselefanter og det berømte Savārān-kavaleriet. Flere armenske adelsmenn med svakere kristne sympatier, ledet av Vasak Siuni, gikk over til perserne før slaget og kjempet på deres side. I slaget hadde Vardan suksess til å begynne med, men han ble til slutt drept sammen med åtte av sine fremste offiserer.