Zosimus var hedning eller ikke-kristen, og på ingen måte unnlot han å påpeke feil og forbrytelser hos kristne keisere. Som et resultat av dette har hans troverdighet blitt rasende angrepet av flere kristne skribenter, og har tidvis blitt forsvart kun for at hans historie tenderte å diskreditere mange ledende personer i det kristne partiet. Spørsmålet er ikke, slik det har blitt hevdet, en vending av påliteligheten til de historikere som Zosimus fulgte, for han var ikke enig i alle tilfeller med deres bedømmelser av personer og hendelser. Eksempelvis, selv om Zosimus fulgte Eunapios for perioden 270-404, adskilte han seg betydelig fra Eunapios i sin redegjørelse av Stilicho og Serena. Tidlig moderne forfattere som Baronius, Lelio Bisciola, Kaspar von Barth, Johann D. Ritter, og Richard Bentley, har tatt en nedsettende holdning. Særlig Bentley i særdeleshet snakket om Zosimus med stor forakt. På den annen side har hans historiske autoritet blitt opprettholdt av tidlig moderne historikere som blant annet Johannes Löwenklau (Leunclavius), G. B. von Schirach, og Johann Matthias Schröckh. Det er uten tvil tallrike feil som kan bli funnet i hans bedømmelser, og tidvis (særlig i tilfellet Konstantin den store) ubeherskede meningsutvekslinger som enten overdriver eller forvrenger de faktiske forhold. Men han synes ikke å kunne straffes for bevisste oppfinnelser, eller bevisste feiltolkninger. Det er ikke merkelig at en intellektuell som holdt fast på den gamle troen vil se Romerrikets nedgang som en betydelig årsak i de religiøse nyvinninger som kristendommen representerte.