Ved overflateindusert dissosiasjon (forkortet til SID fra engelsk ) er fragmenteringen et resultat av kollisjonen mellom et ion og en overflate under høyt vakuum. I dag brukes SID til å fragmentere et bredt spekter av ioner. For mange år siden var det bare vanlig å bruke SID på specier med lavere masse, enkeltladede specier fordi ioniseringsmetoder og masseanalyserteknologier ikke var avanserte nok til å danne, overføre eller karakterisere ioner med høy m/z. Over tid har selvmonterte monolagoverflater (SAM) bestående av CF(CF)CHCHS på gull vært de mest fremtredende brukte kollisjonsflatene for SID i et tandemspektrometer. SAM har fungert som de mest ønskelige kollisjonsmålene på grunn av deres karakteristiske store effektive masser for kollisjon av innkommende ioner. I tillegg er disse overflatene sammensatt av stive fluorkarbonkjeder, som ikke demper energien til prosjektilionene betydelig. Fluorkarbonkjedene er også gunstige på grunn av deres evne til å motstå lett elektronoverføring fra metalloverflaten til de innkommende ionene. SIDs evne til å produsere subkomplekser som forblir stabile og gir verdifull informasjon om tilkobling, er uten sidestykke av noen annen dissosiasjonsteknikk. Siden kompleksene produsert fra SID er stabile og beholder fordelingen av ladningen på fragmentet, produserer dette et unik spektra som komplekset sentrerer rundt en smalere m/z-fordeling. SID-produktene og energien fra da de ble dannet, reflekterer kompleksets styrker og topologi. De unike dissosieringsmønstrene hjelper forskere med å oppdage kompleksets kvartære struktur. Den symmetriske ladningsfordelingen og avhenger av dissosiasjon er unike for SID og gjør de produserte spektrene særegne fra enhver annen dissosiasjonsteknikk.