På 1700-tallet ble kakkelovnen videreutviklet i Sverige, hvor den fikk særlig stor utbredelse og utkonkurrerte ovner av støpejern som varmekilder i hus. Bakgrunnen var mangel på ved, noe som skyldtes jernverkenes omfattende bruk av tre til brensel og ineffektive ildsteder som peis og grue. Sverige var en av verdens største produsenter av metaller. Tømmer ble brukt til husbygging og det forekom nedbrenning av skog for dyrking, såkalt svedjebruk. Den svenske staten startet i 1767 et forskningsprosjekt for å finne fram til mer energibesparende ildsteder. Arkitekt Carl Johan Cronstedt og general Fabian Wrede reiste på studietur til kontinentet for å finne frem til mer effektive ovner. De ble blant annet inspirert av en italiensk ovnstype der tomme leirkrukker ble murt inn i støpen og av den tyske bileggerovnen. Forslaget man kom fram til ble presentert i skriftet "" Arkitekten Erik Palmstedt ga ut en bok som presenterte ulike eksempler på kakkelovner, og som bidro til kakkelovnens popularitet. Kakkelovner ble populære og utbredt i store deler av landet. I fattigere husholdninger ble det satt opp hvite ovner; jo bedre stilt folk var økonomisk, jo mer utsmykkede kakkelovner kunne de skaffe seg.