Om sin egen poesi, skriver Cagnone: «Poesi er denne avstanden mellom oss og ting, denne tapte gjenstanden i begjærets hjem, denne forstyrrede følelsen som en ser ved ikke å se noen gjenstand, sier uten å si det, snakker uten beskyttelse, skriver hva han ikke kan tenke. Poesi er et overflødig arbeid, noe søvn kunne lære bevisstheten. Det krever en passiv følelse, en mottagelig tanke og ønske om en lærd tanke tilbake. Poesi er ikke en handling som samler verden som en oppfordring til mening, eller smiger av språket, men opplevelsen av en trofasthet som kapsler inn det uutsigelige. Poesi innebærer å bevege seg forbi det man kan tenke».