På 1800-tallet var lærerne dårlig lønnet og ikke fast ansatt. Dermed var utskiftningen kolossal. I årene 1820-50 ble det i Danmark og Norge praktisert «innbyrdes undervisning» («Bell-Lancaster-metoden»), der flinke elever under lærerens overoppsyn underviste de andre. Elevene fikk hver sitt nummer og ble inndelt i grupper som stavet og leste i kor etter store tavler opphengt på skolestuens vegger. Læreren blåste i en fløyte når turen kom til neste gruppe. Metoden var utarbeidet ved britiske fattigskoler og møtte store protester fra etablerte skolekretser, men ble gjennomtvunget av myndighetene av økonomiske grunner. En enkelt skoleklasse bestod av opptil 100 elever, så om alle hadde møtt frem, ville mange måtte sendes hjem. Imidlertid var fraværet stort. Langt bedre undervisning var det på kirkeskolene, der lærerne var kvalifisert. Til gjengjeld måtte barna synge i kirkekoret under gudstjenester. På fattigskoler fikk barna mat og klær i tillegg til undervisning, men ofte hadde disse skolene svært dårlig omdømme. Privatskoler var nokså dyre, og best undervisning fikk jentene på «højere Pigeskoler», der de også lærte tysk.