De to partiene samarbeidet imidlertid i opposisjon frem til 1965, og etter et kort avbrudd ble det gjenopptatt i regjeringssamarbeidet mellom Det Konservative Folkeparti, Venstre og Radikale Venstre etter folketingsvalget i 1968. I 1968 gjorde de konservative et av sine beste folketingsvalg, fikk sin hittil største folketingsgruppe med 37 mandater, og ble største ikke-sosialistiske parti i Folketinget. Den konservative lederen Poul Sørensen pekte på den radikale Hilmar Baunsgaard som statsminister, «som en lærepenge for Venstres konstante hegemoniske opptreden». I 1971 tapte de borgerlige regjeringsmakten til Socialdemokratiet.