Før Kina bygde sitt nett av nye linjer, gjennomførte de det nasjonale som gjorde at man fra 2007 kunne bruke 6000 km av det gamle jernbanenettet i 200 km/t, hvorav 850 km i 250 km/t. I praksis ble nesten en tredjedel av det gamle jernbanenettet rustet opp fordi man oppgraderte ytterligere 8000 km til 160 km/t og 8000 km til 120 km/t. Blant disse eldre linjene er Jinghubanen, Jingguangbanen og Longhaibanen. På strekninger i 100–150 km radius er egne InterCity-linjer viktige. Særlig gjelder dette linja Beijing–Tianjin (114 km), som gjør unna reisen mellom megabyene på en halvtime. Noen InterCIty-linjer er bygget med 200 km/t som maksfart, fordi tog som skal stoppe bortimot hver tiende km ikke har nytte av høyere fart. Av høyhastighetsnettet på 18 000 km støtter 6 700 km hastigheter over 300 km/t, deriblant Beijing–Shanghai (1 318 km). Fordi hastigheten er så rask, trenger man ikke alltid følge luftlinje mellom to byer for å utkonkurrere fly. Eksempelvis er den 600 km lange direktelinjen fra Chongqing til Xian skrinlagt, fordi omveien «bare» er 120 km ved å bruke deler av banen fra Chongqing til Lanzhou før man kobler seg over på banen fra Chengdu til Xian. En av visjonene med å bygge de tre linjene mot yttergrensene av Kina er framtidige tog fra Beijing til Berlin, Singapore og USA på mellom 1 og 2 døgn. Fra Ürümqi er det under 6000 km til Berlin via Moskva, fra Kunming under 3000 km til Singapore via Bangkok og fra Harbin under 9000 km til Vancouver via en 100–200 km lang tunnel under Beringstredet.