Severing og hans etterfølger foretok i tiden etterpå målrettede utnevnelser i politiske embeder, hvor bare tilhengere av regjeringspartiene fikk innpass. Tiltakene førte til en betydelig endring av eliten i forvaltningen. I 1929 var 291 av 540 embedsmenn medlemmer av partiene i Weimarkoalisjonen. 9 av 11 overpresidenter og 21 av 32 regjeringspresidenter tilhørte regjeringspartiene. Dette førte også til endringer i den sosiale sammensetningen. I 1918 var 11 overpresidenter adelige; i tiden mellom 1920 og 1932 var dette tallet redusert til 2. Fortsatt var det likevel mangler: I de vestlige provinsene var 78 % av de nyansatte landrådene tilhengere av regjeringspartiene, mens forholdene var signifikant annerledes i de østlige provinsene i 1926. Der var en tredjedel av landrådene tilhengere av koalisjonen, mens to tredeler for det meste var partiløse konservative.