Magistergraden var definert som en forskerutdanning; den bestod av en vitenskapelig avhandling og hadde i tillegg krav om offentlig prøveforelesning som skulle demonstrere kandidatens egnethet for faste universitetsstillinger. Magistergraden, i likhet med doktorgraden, hadde ikke opprinnelig noen formell tidsnormering, men det var i andre halvdel av det 20. århundre normalt å bruke 7–8 år på graden, hvorav omtrent tre–fire år på avhandlingen. Mot slutten av 1900-tallet ble magistergraden formelt normert til 3 års forskning og et samlet utdanningsløp på minst 7,5 år. Det samlede utdanningsløpet kunne variere noe avhengig av hva slags grad man hadde på lavere nivå og i variasjoner i normeringen av disse; for det meste utgjorde det samlede minste utdanningsløpet 7,5 eller 7 år i den perioden graden hadde formell normering. Det var vanlig å avlegge en kandidatgrad før magistergraden, etterhvert først og fremst cand.mag. (i Norge for det meste 4–5 års studier, i Danmark da 5,5 år). Det forekom også at personer avla andre kandidatgrader før magistergraden. Det var også flere eksempler på personer som tok utenlandske grader på høyere nivå (mastergrad, diplomeksamen og lignende) før de tok norsk magistergrad, da magistergraden ble regnet som en klart høyere grad enn slike grader på mastergradsnivå. Det var krav om laud i alle fag som inngikk i magistergraden. I likhet med doktorgrader og lisensiatgrader ble det ikke gitt karakterer for magisteravhandlingen, men kun operert med bestått og ikke bestått. Godkjente avhandlinger ble regnet som laudable. Det var derfor ikke mulig å ta magistergrad med en ikke-laudabel avhandling.