Høyderegionene karakteriseres av følgende trekk (fra øverst til nederst). – frostforvitring (av latin = «snø»): dominerende landformer og spisse tinder og skarpe egger samt store blokkmarker, som blir til gjennom frostsprenging. I mindre bratte områder dominerer jordtyper med permafrost, snøgroper og smeltevannsrenner. – isbreer (latin = «is»): landskap som har opplevd breerosjon, har avrundete former. Typiske landformer er botner, passplatåer, skuringsstriper, sidemorener, U-daler og hengende daler i fjellene samt fjorder eller fjordaktige innsjøer, endemorener, dødisgroper og drumliner i områdene rundt fjellet. – solifluksjon (gresk = «rundt, omkring»): hyppig veksel mellom frost og tining fører til bevegelse av bakken og sortering av sedimentet. I bratte områder fører dette til at sedimentet «kryper» langsomt nedover og danner terrasse- eller pølseformede strukturer. I mindre bratt terreng oppstår strukturmark. Den nedre grensen for periglasiale landformer er der vegetasjonen er tett nok for å forhindre solifluksjon. – vannerosjon (latin = «bakke» og = «fjell»): nedenfor høyfjellssonen dominerer vannets eroderende kraft. Typiske landformer er her V-daler, gjel og avrundete åskammer.