I de eldste bevarte skriftene har skriveren trolig forsøkt å følge et bestemt mønster. Dialekter skinner gjennom samtidig som det trolig har vært en oppfatning av at skriftspråket var noe annet enn talemålet. Bispesetene i Bjørgvin (opprinnelig Selje) og Nidaros, og særlig erkebispesetet i Nidaros bidro til en normering av skriftspråket med påvirkning fra trøndersk og vestnorsk. En viss politisk selvstendighet på Østlandet medvirket til utvikling av særtrekk i skriftspråket basert på dialekten. Rundt 1350 hadde kanselliet i Oslo utviklet en skriftform som var mindre preget av dialektene og skriverens dialekt skinner ikke gjennom.