Opp igjennom historien har det vært en jevnbyrdig kamp mellom kryptografene og kryptoanalytikerne. Mange krypteringssystemer har blitt laget og hevdet å være «ubrytelige», men har så blitt knekket av kryptanalytikerne. I dag er vi på et sted hvor vi kan si at chifferene vi bruker er ubrytelige, men det er bare i praksis. I teorien skal det gå å dekryptere for eksempel RSA-chifferet med datakraft. Men hvis vi setter sammen datakraften til alle maskiner vi har på jorden, ca. 260 millioner, vil det allikevel ta over 1,2 millioner ganger jordens levetid å bryte ett eneste chiffer. Så kryptoanalytikerne må håpe på et svært teknologisk fremskritt, så de raskt kan gjennomføre disse vanvittige beregningene, eller nye matematiske fremskritt i måten å faktorisere tall på. For som vi vet kan man finne nøkkelen til RSA-chifferet ved å faktorisere den. Men tallene de opererer med er så store og den eneste metoden for faktorisering vi har i dag er å gå gjennom tall etter tall for å se hva som passer. Det er altså radikale fremskritt som må gjøres. Til nå syntes det å være på den teknologiske fronten at det gjøres størst fremskritt, nemlig ved utviklingen av det man kaller kvantedatamakinen. Istedenfor å basere seg på standard fysikken som dagens datamaskiner med kvartsbrikker gjør, er en kvantedatamaskin basert på kvantemekanikkens prinsipper. Kvantemekanikken eller kvantefysikken beskriver, kort fortalt, hvordan gjenstander eller partikler beveger seg på mikroskopnivå. Som vi vet, er lyset både av bølgenatur og partikkelnatur; det vi kaller lysets bølge-partikkeldualitet. Og når vi ser på fotoner (lysets minsteenhet) på mikroskopnivå oppfører de seg rart. Hvis vi sender et enkeltfoton mot en vegg med to spalter, skulle vi tenke oss at de velger en av spaltene for så å treffe skjermen som vi har satt opp på andre siden, men istedenfor vil den gå igjennom begge spaltene og interferere med seg selv, slik at den danner et bølgemønster på skjermen. Hva som faktisk skjer her er kvantefysikerne selv uenige om og de deler seg inn i to teorier. Den ene handler om superposisjon og den andre om mulitverser. Ved superposisjon tenker man seg at når fotonet ikke blir observert befinner den seg i alle mulige posisjoner, altså det som kalles superposisjon, men med en gang vi observerer den vil vi tvinge den i en fastlåst tilstand. Multivers-teorien sier at når fotonet har flere mulige muligheter, deler universet seg i flere universer, og tilfredsstiller alle mulighetene. Universene interferer så med hverandre, og danner disse bølgene som ble vist på skjermen. Når disse universene er sammen og interferer, kaller vi det for et multivers. Kvantedatamaskinen bygger altså på disse prinsippene, uavhengig av hvilken av teoriene som er rett eller gal.