Innenfor kristen tradisjon finnes der ingen avbildninger av djevelen før utpå 500-tallet, og først på 800-tallet ble fremstillinger af djevelen vanlige. Senere ble Satan avbildet nesten like ofte i kunsten som jomfru Maria eller Kristus på korset. Særlig ble djevelen avbildet i ferd med å vises bort av Kristus eller St. Mikael. Frem til 1000-tallet var han i menneskeskikkelse, men utover 1100-tallet fikk han dyriske trekk som hale og horn. Ofte hadde han også vinger, først av fjær i likhet med englenes. Fra 1100-tallet kom flaggermusvingene. De glødende øynene, den krumme nesen og lansen eller forken han har i hånden, ble hans faste attributter. På slutten av 1200-tallet begynte man å gjøre narr av ham i prekensamlinger og på bilder. Særlig fikk den irske munken Tundals visjon innvirkning på oppfattelsen av djevleskikkelsen. I Dantes verk har djevelen tre hoder, ment som en parodi på treenigheten. Den iskalde vinden fra vingene hans er en kontrast til den hellige ånd som bringer varme og fellesskap. Det flyter blod, vann og tårer fra de forræderne Lucifer tygger på, slik det fløt blod, vann og tårer fra Kristus på korset. Lucifer står opp til livet i is, slik Jesus stod opp til livet i Jordanelven da han ble døpt. Slik Kristus bar allverdens synder, knuges Lucifer av vekten av den samme verden.