Som komponist og musikkskribent var Rihm talsmann for en estetikk som stiller det subjektive uttrykksbehovet i sentrum. Hans forbilder i denne sammenhengen var Karlheinz Stockhausen og senere Luigi Nono. Dessuten var litterære tekster viktige inspirasjonskilder: Paul Celans lyrikk, Friedrich Nietzsches filosofi, Antonin Artauds og Heiner Müllers teaterteoretiske skrifter. Han var i stor grad påvirket av James Joyces idé om «work in progress» og betraktet gjerne sine stykker som provisoriske («forsøk») som utgangspunkt for utvidelser, suppleringer, utsmykkinger av det opprinnelig utviklede materialet. Rihm benyttet gjerne metaforer fra bildende kunst, han snakket om «overmalinger» eller om skulpturering.