Fra den tid jødeparagrafen (Grunnlovens § 2) ble vedtatt i 1814, ble forbudet mot jøders adgang til riket opphevet i 1851, og medlemmer av klosterordener («Munkeordener») ble gitt adgang i 1897, mens jesuittene måtte vente til 1956, da den siste del av de opprinnelige diskriminerende bestemmelsene ble opphevet i forbindelse med at Norge skulle ratifisere Den europeiske menneskerettskonvensjon. Et mindretall på Stortinget stemte dog mot, herunder C.J. Hambro (H) og Lars Elisæus Vatnaland (Bondepartiet) og Erling Wikborg (Kr.F). Motstanden mot opphevelsen var stor i noen kristne miljøer, med teolog Olav Valen-Sendstad som en sentral talsmann. Under stortingsdebatten var eksempelvis odelstingspresident Hambro dypt bekymret for Norges framtid dersom jesuittene slapp inn i landet: «Jeg ser med den aller største engstelse for vårt folks fremtid på ethvert snikløp mot statskirken».