Den russisk-tyrkiske krig (1768–1774) hadde åpnet for europeiske interesse for hva som ville bli følgende av osmansk sammenbrudd. Traktaten av Küçük Kaynarca ville gi noen svar. Etter fredsavtalen i Karlowitz i 1699, hadde Det osmanske riket sluttet å være en aggressiv makt; det var livredd for kristenheten for over tre hundre år. Fra da av, har det i hovedsak kjempet mot den overveldende makt i det kristne Europa, hvor Habsburgerne var Det osmanske rikets viktigste fiende i Europa, men på midten av århundret hadde den russiske tsaren tatt over Habsburgernes kampe mot tyrkerne. De russiske tsarene så på svartehavet som et bolverk for den osmanske hovedstaden Istanbul. Til slutt hadde den russiske flåten, etter to århundrer med konflikter, delagt den osmanske marinen og den russiske hæren hadde møtt tunge nederlag fra de osmanske landstyrker. Den påfølgende Küçük Kaynarcatraktaten tvang Høyporten til å anerkjenne tatarer på Krim som politisk uavhengige. Katarina den stores annektering av Krim i 1783 økte Russlands makt i Svartehavetsområdet. Krim var det første muslimske territoriet som sultanen mistet. Det osmanske rikets grenser ble gradvis innsnevret i to århundrer, og Russland ville fortsette å presse dets grense vestover mot Dniester.