Fremst i tankene til de spanske ministrene var behovet for å bevare deres imperium inntakt og la det bli styrt av en som var mektig nok til å garantere dets integritet og helhet. Bevaringen av hele imperiet for den neste generasjonen av spanjoler var drivkraften i de siste månedene av Karl IIs liv, men , den spanske adelen, ledet av kardinal Portocarrero visste at militært var deres land underlagt nåden til nabolandene Frankrike og Østerrike, og uten en krigsflåte, kunne det ikke håpe på å legge makt sine krav. Følgelig ble Karl II presset på sitt dødsleie av sine ministre til å signere sitt siste testamente den 3. oktober 1700 som annullerte avsvergelsene som ble påført Maria Theresa og fikserte hele arven til den yngre sønnesønnen til Ludvig XIV, Filip av Anjou. Da Filip ikke var umiddelbart i rekken for å arve den franske tronen (den franske arveprinsen, Le Dauphin, og Ludvig, hertug av Burgund, som mellom ham og tronen), håpet den spanske regjeringen at dette opplegget ville være akseptabelt for de europeiske statene som fryktet en forening av de spanske og franske tronene under en monark. Om Filip skulle dø eller nekte, ville tilbudet gå til hans yngre bror, Karl, hertug av Berry; om de begge nektet, ville den udelte arven bli tilbudt erkehertug Karl.