Wanli-keiseren likte mindre og mindre å bli plaget av administrative beslutninger, og var rundt år 1600 kommet frem til en måte hvordan han kunne unndra seg dette ansvar, men samtidig bevare sin stilling: En slags passiv motstand mot det som egentlig var hans medarbeidere. Dette førte bare med seg at problemene hopet seg opp, både indre problemer og presset på landegrensene. Hans til sist fullstendig passive embedsførsel bidro til en svekkelse av den keiserlige sentralregjering som skulle vedvare utover hans egen tid. Fra 1612 fantes det kun én utøvende storsekretær ved hoffet, og halvparten av alle prefektur- og distriktsembeder i provinsene var ubesatte, ettersom keiseren ikke utnevnte etterfølgere til de som falt bort.