Gjeldende lover (utarbeidet bør krigen) var ikke tilpasset utfordringer med folkemord. Gjenreisingsprinsippet som gjaldt etter krigen favoriserte de som skal bygge opp igjen det raserte, men jødenes eiendommer var som regel overtatt av andre og ikke ødelagt. Jødenes løsøre var vanskelig å spore opp (de fantes ofte hjemme hos NS-medlemmer og andre kollaboratører) og jødene kunne dermed ikke kreve eiendelene tilbake. Jødene bodde ofte i leid bolig og kunne ikke kreve denne tilbake etter krigen. Myndighetene forsto ikke at jødenes tap skilte seg fra andre. Historikeren Elise Barring Berggren skriver at jødene ikke ble aktivt utestengte fra erstatningsordningene, men heller ikke aktivt inkludert. De seks første lovene om erstatning utarbeidet etter krigen hadde flere hundre sider forarbeid der jødene var nevnt noen få ganger, mens nordlendinger og motstandsfolk ble hyppig nevnt. Motstandsfolk ble særlig tilgodesett i erstatningslovene for eksempel ved at erstatning ble knyttet til eiendom ødelagt i forbindelse med aksjoner mot hjemmefronten. I 1947 vedtok Stortinget «lov om forsvunne personer» og forarbeidene til denne viser at jødenes situasjon var tatt hensyn til: Denne la til grunn at savnede jøder måtte anses som døde slik at arvingene kunne gjøre krav på eiendeler og bolig.