Selv om Romerriket hadde hatt perioder med mer enn én keiser som styrte i fellesskap, eksisterte den oppfatning om at det var umulig for en enkelt keiser å styre hele Romerriket alene og det ble etablert av keiser Diokletianus som følge av katastrofale innbyrdeskrigene og oppløsningen som følge av krisen i det tredje århundret. Hans ideer ble innført i romersk lov ved innføringen av tetrarkiet («firemannsstyre») i 286, som delte posisjonen som (keiser) i to: en i de østlige provinser og en i de vestlige, hver av dem utnevnte sin (juniorkeiser og utpekte etterfølger). Selv om dette systemet med firemannsstyre brøt sammen i løpet av noen år, ble den øst-vestlige geografiske administrative delingen vedvarende i en eller annen form for århundrene som fulgte. Som sådan kom Vestromerriket til å eksistere ujevnt i flere perioder mellom 200- og 400-tallet. Selv om en del keisere, slike som Konstantin og Theodosius, greide å etablere seg over begge halvdeler og således forene Romerriket, ble det ofte delt igjen mellom deres sønner etter deres død. Etter at Theodosius døde i 395 ble riket delt mellom hans sønner og ble deretter aldri forent igjen. Åttifem år senere, i 480, som følge av ulike invasjoner og sammenbruddet av kontrollen til sentralregjeringen i vest, anerkjente keiser Zenon av Østromerriket realiteten av Vestromerrikets reduserte besittelser — effektiv sentralregjering hadde opphørt å eksistere selv på den italienske halvøya etter at Julius Nepos og Romulus Augustulus var blitt avsatt. Han nedla det vestlige hoffet og utropte seg selv som enekeiser over Romerriket.