Snart etter krigen ble tanken om husmorvikarer tatt opp. Yrket ble beskrevet som «en nødhjelp for hjemmene». Bergen kommune inviterte konsulenten i i Stockholm til Bergen for å holde foredrag om virksomheten som var blitt godt utbygd i Sverige i krigsårene. I september 1946 startet husstellutvalget og nemnden for yrkeskursene et tremåneders kurs som utdannet husmorvikarer. Bare tolv kvinner tok dette første kurset, for yrket var så nytt at ingen visste hva slags arbeid de gikk til. Bergen var den første byen i Norge som kurset husmorvikarer, og takket være lokal støtte fra byens gassverk, kvinneklinikken, pleiehjem, barnehjem og daghjem, ble kursene svært allsidige. Etter påbud fra sosialdepartementet ble de forlenget til fem måneder. Husmorvikarene ble formidlet gjennom det kommunale arbeidskontoret, og bare lege, jordmor eller menighetssøster fikk rekvirere husmorvikar. Vikarene var i et hjem i to uker, og tjenesten ble betalt med en avgift innkassert av arbeidskontoret. I 1951 hadde Bergen kommune 22 husmorvikarer, mens det faktiske behovet ble oppgitt å være det dobbelte.