De fleste moderne bybanesystemer har Hyppige avganger, som gjør dem konkurransedyktige med biler. En sømløs reise; enkelt bytte til/fra annen kollektivtransport. Universell utforming – uten trapper, med lavgulv eller tilstrekkelig høye plattformer for å unngå trapper. Innfartsparkering slik at pendlere skal slippe å måtte kjøre til bysentrene. Overgangs- og gjennomgangsbilletter; et enhetlig billettsystem. Smalere vogner enn T-bane- og jernbanevogner (sjelden bredere enn 2,65 meter, som i Bergen – mens T-banevogner ofte er bredere enn 3 meter). Strømforsyning med luftledning, og 600 eller 750 V likestrøm. 1000 eller 1200 V forekommer, kombitrikker har flere strømsystemer, og enkelte bybanevogner har også en dieselmotor for bruk på ikke-elektrifiserte strekninger. En 3. strømskinne, som er typisk for tunnelbaner, brukes sjelden. Standard sporvidde, 1435 mm. Oftest dobbeltspor. Enkeltspor forekommer vesentlig på enkelte ytterstrekninger – og flere enn to spor helst ved trikkestaller, verksteder og større holdeplasser. Kun passasjertrafikk, men enkelte bybaner deler skinnegangen med godstog på deler av ruten. Leddvogner, ofte på 30 m eller mer – og ofte med Jakobs-boggier mellom leddene, og/eller enkelte små ledd uten boggi. Leddene gjør det mulig å kjøre lange vogner og sporvogntog gjennom trange gater. De fleste T-baner betjenes derimot med tog som består av kortere vogner. Oftest strømlinjeformede vogner. Topphastigheter på 70–100 km/t. 0,5-1,5 km mellom holdeplassene, og gjennomsnittsfart med stopp på 25–35 km/t; til dels mer med kombitrikker.