Polemikken nådde sitt høydepunkt på landsmøtet i 1953. Persson gikk hardt ut med kritikken sin, særlig mot den nye partiformannen Hilding Hagberg, som han betegnet som en opportunist. Persson ble så beskyldt for å være en egoist som ville splitte og skade partiet. Kritikken mot Persson ble fremmet av Knut Senander og også den tidligere allierte Nils Holmberg, som sa at Persson måtte holdes ansvarlig for mangel på politisk orientering og angrep mot partiet. Både Senander og Holmberg ble ansett som tilhørende partiets venstrefløy, men her fremsto de som de fremste forsvarerne av partiets linje. Bare en håndfull delegater forsvarte Persson, og de som gjorde det poengterte at de ikke fullt ut delte Perssons kritikk av partiledelsens linje. Under en svært emosjonell avslutning av debatten erklærte Persson i en tale til landsmøtet at han forlot partiet.