I den tidlige kirke ble en ny biskop av Roma (altså paven) valgt eller utpekt av presteskapet og medlemmer av bispedømmet i nærvær av andre biskoper fra provinsen, slik som det skjedde i de fleste andre bispedømmer. Mens dette virket utmerket i et lite kristent samfunn truet av forfølgelse, ble utpekelsen av en ny biskop, etterhvert som menighetenes størrelse vokste, belastet av splittelse med rivaliserende kandidater, og av en viss klassebestemt motsetning mellom patrisier- og plebeierkandidater. Dette gjorde noen pavevalg anspente affærer. Dessuten mente keiserne i det 4. århundre at de skulle approbere hver ny pave.