Karakteristisk for perioden 900–1200 er sekulært innhold og en relativt enkel stil. Det første store navn er Rudaki (død 940), som er blitt kåret til Tadsjikistans nasjonalpoet. Han går for å være «den persiske diktnings far», men den som virkelig fortjener denne betegnelsen, er Firdausi som i sitt epos (Shahname) gjennom vers med rytme og klingende rim forteller Irans historie fra Verdens skapelse til den siste Sasanide]keisers død i 751. Med dette verket skapte han ikke bare verdenslitteratur, men reddet samtidig Irans antikke myte- og historietradisjon fra å bli glemt og gjengav iranerne sin nasjonale identitet. Firdausis er (i originalversjonen) fortsatt populær lesning i dagens Iran. Middelpersisk kulturtradisjon ligger også til grunn for Fakhr al-din Gorganis romantiske epos "Vis og Ramin" fra ca. 1050. Sannsynligvis stammer de europeiske fortellingene om i siste instans fra samme middelpersiske kilde. -formen, lange dikt i monorim med en lyrisk innledning etterfulgt av panegyrisk lovprisning av dikterens mesen, ble utviklet av Rudaki, Farrokhi, Manuchehri og Auhad al-din Anvari. Fra denne perioden stammer også de ekte delene av Omar Khayyams .