Tittelen er lånt fra bokas andre kapittel. Det Popper betegner som «myten om rammen», er forestillinga om at to parter må dele et visst sett med felles antagelser, for at de skal kunne føre en fruktbar eller rasjonell diskusjon. Popper kritiserer denne forestillingen for å være relativistisk, feil og farlig: fordi den antar at sannheten av et utsagn kan være avhengig av den kulturelle eller ideologiske rammen det ytres i; fordi det er en kjensgjerning at vi evner å utvide vår referanseramme ved å lytte til andre; og fordi alternativet til utveksling av argumenter altfor ofte har vært vold og krig. En diskusjon med personer som har en annen referanseramme, kan være vanskelig og krevende for begge parter, men den kan være like interessant som (og dermed kanskje mer fruktbar enn) en diskusjon innafor samme referanseramme. Med myten om rammen kritiserer Popper Thomas Kuhns forestilling om paradigmeskifter.