I regelen skjedde fraflyttingen fra bygdene uten at staten behøvde å ta noe initiativ. Mange steder ble av myndighetene definert som fraflyttingsområder, hvilket vil si at de mistet mulighet for offentlig støtte til blant annet veibygging, vannverk og kraftforsyning. På småsteder med dårlige utsikter til modernisering gikk utviklingen mot stadig redusert innbyggertall, og særlig var det de unge som flyttet, eller ikke kom tilbake etter endt utdannelse. I enkelte tilfeller var det også snakk om at hele samfunn tok en felles beslutning om å forlate stedet, og da var det gjerne barnas skolegang som var en tungtveiende årsak. I 1950- og 1960-årene ble det også gitt økonomisk støtte til dem som flyttet fra avsidesliggende småsteder. Bare i 1954 var det 12 utvær, 61 husstander og 241 personer i Nordland som hadde fått flyttestøtte. I 1961 var tallet kommet opp i 711 personer. Men antallet folk som flyttet uten å få støtte i disse årene var likevel mye større.