De første gassbussene som i 1991 kom i drift i Norge var ikke drevet med naturgass eller biogass, men med , en forkortelse for flytende petroleumsgass eller (LPG) på engelsk. Autogassen er en blanding av hydrokarboner som oppstår som et biprodukt ved oljeutvinning, og under trykk går den over i kondenserende tilstand og blir flytende. Denne egenskapen der man kan ha gass i flytende tilstand under trykk eller underkjøling, hadde gjort autogassen attraktiv for innføringen av gassdrift på bussene. I motsetning til busser med naturgass og biogass, som må ha mye større drivstofftanker enn bensin/dieselbusser, er det mulig å sette inn spesialtank som ikke er spesielt plasskrevende. Ettersom autogass fra propan blant annet gir omtrent 10 til 20 % lavere CO₂-utslipp, ble slike kjøretøyer i tidlig tid omtalt som miljøvennlige kjøretøy. Det var også enkelt å tilpasse eksisterende motorer for autogassbruk, som ikke innbar for stort effekttap. På 1980-tallet ble nye katalysatorer utviklet, som kunne redusere utslipp av NOx med 60% og sot- og partikkelutslippene med 90%. For det lokale miljøet var dette svært viktig.