Mange av disse motstanderne samarbeidet og fikk støtte ikke bare fra de perifere gæliske områdene i Galloway, Moray, Ross og Argyll, men også fra østlige Skottland og fra andre steder i de gælisktalende områdene. På slutten av 1100-tallet hadde de skotske kongene fått autoritet og makt til å dra de innfødte gæliske høvdingene ut av deres områder, de mest kjente eksemplene er Lochlann av Galloway og (Ferchar av Ross). Økt ekspansjon under regimet til Alexander III plasserte skottene i en sterk posisjon til overta restene av den norskdominerte vestkysten. Det skjedde i 1266 med Perth-traktaten. Erobringen av vestlige Skottland, dannelsen av kongedømmet i Carrick i 1186 og overtagelsen av herredømmet av Galloway etter stedets opprør i 1235 betød at antallet gælisktalende under den skotske tronen ble aktivt utvidet, og kanskje fordoblet i den såkalte normanniske perioden. Det var gælere og gæliske krigere fra de nye vestlige områdene og den makt disse tilbød som gjorde det mulig for kong Robert Bruce, som selv var en gælifisert skotsk-normannisk lord fra Carrick, til å bli seierrik i den skotske uavhengighetskrig som fulgte rett etter Alexander IIIs død.