Det jødiske miljøet i Norge hadde reagert på utviklingen i Tyskland, og spesielt etter Krystallnatten i november 1938 oppfordret de norske politikere til å ta affære. Norske jøder startet Jødisk Hjelpeforening for å hjelpe jødiske flyktninger med å finansiere innreisen i Norge, og også Nansenhjelpen og ildsjeler som Sigrid Helliesen Lund hjalp til med dette. Initiativene for å hjelpe flyktninger lyktes ikke med å hjelpe spesielt mange til Norge. Johan Scharffenberg hadde allerede i 1936 foreslått å ta i mot 5000 jødiske flyktninger, uten at forslaget ble tatt på alvor i politiske miljøer. Jøder ble ikke regnet som politiske flyktninger, og i motsetning til sistnevnte gruppe ble jødene sjelden sluppet inn i landet. Både embedsverk og politimyndigheter opprettholdt en streng innvandringspolitikk for jøder: Justisdepartementet fastslo at «en invasjon av jøder må vi jo frabe oss», mens Fremmedpolitiet i Oslo var «redd det blir en jødekoloni her». I løpet av 1938 ble det flere flyktninger i Europa på grunn av tysk territoriell ekspansjon, tiltagende jødeforfølgelse i tysk-kontrollert område samt økende antisemittisme i Polen og Italia. Norske myndigheter prioriterte personer som flyktet på grunn av motstand mot naziregimet og disse politiske flyktningene fikk som regel oppholdstillatelse.