Ned ved Youngstorgets basar bodde der et ektepar,og flinke og bra og skikkelig man må dem kalle.Mannen sliter hele da'n med å lempe kull i land,mens hans kone holder rent i Basarhallen. Hun bruker såpe, kost og klut, og hun arbeider så truttthi hos henne hadde fliden dype røtter.Men så kom en elegant, kavaler engang i blant,som var så snill og hjelpsom med å bære bøtter. Ja jeg synes jeg ser'n, denne negerportierenhan var som en pussa kakkelovn på kroppen.Med en tanngard hvit som sne og en meget fin livréog med vakre sorte krøller opp på toppen. Nå på våren det led ut, ble med skuringa det slutthun gikk hjemme da og stelte kun for hygga.Men en dag ut i april kom der bud til mann med il,at nu måtte han se å spore hjem fra brygga. Han ble både kald og bleik, mens av redsel høyt han skreik:ja han mistet på det nærmeste forstanden.Da der i hans faderarm ble plassert en liten varmlubben unge som var svart som selve fanden. Konen tenkte straks hun så dette sort og hvitt tablåat hun måtte si noe for å unngå finter.Syns du detta var så rart, at den vesle er blitt svartslik som du har sjaua kull i hele vinter.