For å ivareta en feilfri resitasjon av de hellige tekstene ble vitenskapen om fonetikk og grammatikk tidlig utvikla i India. Denne ble fullført i Paninis grammatikk. Omkring 300 f.Kr. kodifiserte denne grammatikken den dannede overklassens språk. Det enkle folket snakka på denne tida allerede mellomindoariske språkformer. Betegnelsen «sanskrit» ( «tilrettelagt») står også i motsetning til begrepet «prakrit» ( «naturlig»), som man sammenfatter de mellomindoariske språkene med. Paninis grammatikk ble normativ for klassisk sanskrit. Følgelig ble sanskrit som litteraturspråk konservert på et arkaisk stadium, og eksisterte, i likhet med latin i middelalderens Europa, over en lang tidsperiode som et religions- og lærdomsspråk. Denne stillinga har sanskrit beholdt fram til i dag, men i en svakere form. Indias forfatning erkjenner til og med sanskrit som et av landets 22 nasjonalspråk.