Fallada var agronomutdannet – hans spesialfelt var potetdyrking. Like manisk som han var i sin skriving (romanen på 800 sider skrev han på drøye tre uker), var han i å rydde land og bære stein. Han begikk underslag for å kunne finansiere sitt rusmisbruk – frokosten hans bestod av svart kaffe, 4 glass konjakk på tom mage og en sprøyte morfin eller kokain. Han valgte å flytte til Berlin med Ursula Losch, en 30 år yngre enke som også var rusmiddelavhengig. Hun trakk på gaten innimellom og pådro seg syfilis, som hun smittet Fallada med. Han ble tvangsinnlagt på Charité-sykehuset i Berlin, der han ble vist frem for medisinerstudentene som et skrekkeksempel på stoffmisbruk – et utmagret vrak i en rullestol. Han døde av hjertestans etter å ha fullført romanen . Boken ble oversatt til norsk av Andreas Eriksen i 1954 med tittelen . Denne utgaven av boken var delvis redigert av politiske og kunstneriske hensyn i etterkrigstiden. I 2011 ble boken nyoversatt av Nina Zandjani med tittelen etter at den var blitt nyutgitt både på tysk og engelsk, uten endringene og i tråd med det originale manuskriptet fra Fallada.