Uttrykket brukes ofte av religionskritiske filosofer for å beskrive religionens tilsynelatende retrett ovenfor en stadig mer fullstendig vitenskapelig forklaring av naturlige fenomener. Eksempler på dette er tidlige religiøse forklaringer på hendelser og ting som solen, månen og stjernene; lyn og torden, meteorologi, geologi, kosmologi og biologi. Det ble stadig mindre behov for en gud å forklare fenomenene med; hullene i kunnskapen som måtte tettes med religiøse forklaringer ble stadig mindre.