Om våren vi reiste tilbake til Nordenog hekket i sivet en fredsplass på jorden,der bygde vi hjem,snart de små trillet frem. En aften så stille vi svømte i sivet,en båt kom mot stranden for oss gjaldt det livet.En jeger vi så,og vi skjermet de små. I samme minuttet det tordnet og lyste,min make ble skutt her hans blod fløt fra brystet.Jeg manede nåstraks til flukt mine små. De kjære som flyktet jeg ei kunne følgemin sårede vinge jeg ei kunne dølge.I dypet jeg fórbort fra menneskers jord. Og siden jeg fór i det fjerne og næreog søkte de små de som var meg så kjære.Men ingen jeg fantnå har jeg mistet alt. For mennesker vokt deg jeg lærte av dettenå svømmer jeg sakte med vinger så trett.Til ensomme ø drar jeg nå for å dø,til ensomme ø i dens fred vil jeg dø.