Den fremste kulturuttrykket var engelsk renessanseteater som var mest framragende arven fra perioden. Drama ble satt opp både for hoffet og adelen i private framføringer og offentlige forestillinger for et folkelig publikum. Dette miljøet, understøttet av dronning Elisabeth som var levende teaterinteressert og tilkalte ofte skuespillere, fremmet en rekke framragende dramatikere, Marlowe, Shakespeare og Ben Jonson. Den første store dramatikeren i England var Christopher Marlowe (1564 – 1593). Hans tragedie var det første stykke av Marlowe som ble satt opp på en scene i London i 1587, og er en milepæl i tidlig engelsk drama. Et annet stykke, , den første dramatiserte utgaven av legenden om Faust, oppført i 1589, og er det mest kontroversielle elisabethanske stykke utenfor Shakespeare. Marlowe kan betegnes både som perfeksjonist og rabulist, estetiker og retoriker, og respekterte ingen av renessansedramaets retningslinjer. Både Tamburlaine og Faustus er urolige, undrende og grensesprengende figur som overgår tragediens tradisjonelle forestillingsverden. Dessverre døde Marlowe allerede 29 år gammel i et vertshusslagsmål, og rakk aldri skrive så mange dramaer som sin langt mer berømte kollega.