Gerdils mange arbeider, av hvilke den men mest fullstendige samling ble utgitt av Migne (1863), beherskes av interessen av å forsvare katolisismen mot Lockes empirisme, sensualismen, ateismen, materialismen, panteismen og deismen, og mot de nye politisk-sosiale idéer. Den filosofi som han forfektet overfor de såkalte opplysningsfilosofene er ikke den skolastiske, men mer beslektet med Cartesius og Malebranche. Han forsvarte også pavens autoritet overfor febronianismen og Synoden i Pistoia.