Fra midten av 1820-tallet ble sjangeren langt mer selvbevist på å bruke den selvbiografiske formen for skape entusiasme og engasjement for abolisjonistkampen. Fortellingene ble mer litterære i formen og benyttet seg av en skjønnlitterær dialog. Mellom 1835 og 1865 ble det utgitt rundt 80 slike fortellinger. Tilbakevendende trekk og temaer var slaveaksjoner, familier som ble tatt fra hverandre, og to former for rømningsforsøk, den ene mislykket, og den andre vellykket.