Første Petersbrev forstår også lidelse paradoksialt som nåde. I det at de kristne deltar i den korsfestede og oppstandne Herre, så er det å lide for god oppførsel også nåde. Det sies faktisk veldig radikalt (sml. Hustavlen i 1 Pet): «Å finne seg i uforskyldte lidelser fordi en er bundet til Gud i sin samvittighet, det er godt i Guds øyne» (2,19). Det er etterfølgelsens kall (2,21); det er disippelskapets kall (ikke kristus-mystikken eller Imitatio Christi). Den nevnte L. Goppelt sier: «En hver som er kalt inn på Jesu vei ved troens lydighet blir en som følger ham i disippelskap». Lidelsen forstått som nåde er dermed knyttet sammen med brevets kristologi.