Den mest betydningsfulle astronomen var Muhammad ibn Jabir al-Battani, latinisert eller (858–929). Han traderte Ptolemeus' astronomi og regelbestemte blant annet ekliptikken og jevndøgn. Abd ar-Rahman as-Sufi (903–986) skrev en bok om de kjente stjernebilder med stjernenavn og lysstyrker. Ibn Yunus (950–1009), kalifens hoffastronom, utviklet «de hakimittiske planettavler». Abu Ali al-Hasan ibn al-Haitham, latinisert (965–1040), astronom og fysiker, bidro med verker om optikk og planetbevegelser som beholdt sin relevans helt til Johannes Keplers tid. Han erkjente grunnlaget for synsbildet, linsekrumhetens betydning, og beskrev prinsippet for «Camera obscura». Haly Abenragel (ca 1040) forfattet middelalderens mest omfangsrike astrologiske lærebok. Kong Alfonso X fikk den oversatt til spansk. Middelalderens fremste eksperimentalfysiker var Abu l-Fath Abd ar-Rahman (al-Khazini) på 1100-tallet. Han konstruerte blant andre vannur, kvadranter, sirkler og utviklet «de sandjariske tavler» til planetfiksering. Muhammad Taragay (Ulugh Beg) (1394–1449) opprettet som hersker i Samarkand datidens største observatorium. Hans astronomiske håndbok ble ikke overtruffet i nøyaktighet før av Tycho Brahe.