Likevel var kostnadene av slik forskjell høy for ofrene for kapitalen. Millioner hadde dårlige leve- og arbeidsforhold, og håpet var lite for å unnslippe et liv i fattigdom. At industrialiseringen strammet nettet av fattigdom rundt Amerikas arbeidere ble til og med innrømmet av korporasjonsledere, som Andrew Carnegie som merket seg «kontrasten mellom palasset til millionærene og hytten til arbeiderne.» Så sent som år 1900 hadde USA den høyeste arbeidsrelaterte dødelighetsraten i noe industrialisert nasjon i verden. De fleste industriarbeiderne arbeidet fremdeles 10-timers dager (12 timers i stålindustrien), men tjente mellom 20 og 40 % mindre enn minimumsgrensen for et anstendig liv. Situasjonen var bare verre for barn, viss antall i arbeid ble fordoblet mellom 1870 og 1900.