Allerede to å etter leveransen av 11a-lokomotivene, leverte Dübs fem nye lok, utformet som to varianter. Felles for alle fem var at de nå var utstyrt med compoundmaskineri som på den tiden (1893) var blitt vanlig damplokomotivteknologi. Solørbanen og Gudbrandsdalsbanen nord for Hamar var under bygging, og disse ble utført billigere enn vanlig, som såkalt «lett» normalsporet bane; en måte å få Stortinget til å vedta en normalsporet bane i stedet for smalsporet som på den tiden ville vært det naturlige. Siden compundmaskineriet økte lokomotivenes vekt i forhold til type 11a, sparte man inn noe vekt ved å senke fyrkassetoppen og dermed antall røykrør i kjelen, samt en spinklere utførelse av tenderen. Denne lettere utgaven på 55 tonn tjenestevekt fikk betegnelsen 11b, mens den 58,1 tonn tyngre utgaven fikk betegnelsen 11c. 11b-lokene gikk til Kongsvinger-Flisenbanen (nr. 75) og Eidsvoll–Ottabanen (nr. 76-77). De to 11c-lokene nr. 78 og 79 gikk pussig nok til hhv. Eidsvold-Ottabanen og Smaalensbanen. Hvorfor Eidsvold-Ottabanen også fikk den tyngre utgaven 11c, henger antagelig sammen med at lokomotivet var tenkt brukt mellom Eidsvold og Hamar.