I Cubas grunnlov heter det at nasjonalforsamlingen er «det øverste organet for statens makt» Det er den eneste institusjonen i Cuba som er tildelt lovgivende og konstituerende makt. Det betyr at av folkemaktens organer er det kun nasjonalforsamlingen som har initiativrett. Forsamlingen har myndighet til å vedta lover. Forsamlingens representanter kan foreslå lovforslag har ikke representantene historisk tatt eget initiativ på dette feltet. Grunnen er at representanter verken har tid (siden de fleste ikke er fulltids politikere og holder en vanlig jobb på siden) eller har tilgang den nødvendige støtten for å gi dem tilstrekkelig uavhengighet. Dermed fungerer nasjonalforsamlingen mer som et rådgivende institusjon enn et initierende et der foreslått lover og/eller lovendringer blir forelagt for gjennomgang, endring og godkjenning av landets ledere. Initiativrett har hovedsakelig kommet fra departementer og ikke-statlige enheter som for eksempel Arbeidernes sentrale fagforening (som har initiativrett på arbeidsrett spørsmål) eller andre masseorganisasjonene. Departementenes tjenestemenn samarbeider med den tilsvarende forsamlingskommisjonen for å utarbeide endelig lovforslag, og kommisjonens rolle er å komme med innspill til endringer og finpuss. Deretter er det tjenestemennenes oppgave å møte folkevalgte provinsielle representanter for å forklare lovforslaget og svare på relevante spørsmål.