Etter Vadivelu og Balusvamy ble fiolinen brukt til å akkompagnere sangene i forestillinger av 'Vishnu-legender' (sanskrit हरिकथा ), og ikke mer fordi teknikken enda var litt grov. På 1870-tallet skapte Tirukodikaval Krishna Ayyar en ny fiolinteknikk, som heter இழைத்து வாசிப்பு . Denne er enda en av de mest fundamentale teknikkene i karnatisk musikk. Iḷaittu vācippu bruker et spesielt strøk som lar fiolinisten spille opptil 64 noter og sett glidetoner i stedet for vanlige noter. En 'ri' (D-tone), for eksempel, kunne spilles som 'sa-ri-ga-ri' (C-D-E-D), 'ma-ga-ri' (F-E-D), 'ni-sa-ri' (B-C-D), 'ga-ri' (E-D), eller 'sa-ri' (C-D). Denne teknikken gav notene mer form, og gjorde fiolinen enda mer fleksibel.