Av de baltiske statene som fikk tilbake selvstendigheten i 1991 var det Latvia som hadde de største nasjonale minoritetene. I 1989 utgjorde russere, belarusere og ukrainere til sammen 42 prosent av landets befolkning. Det nasjonale spørsmålet og statsborgerskapspolitikken har derfor vært et sentralt tema i latvisk politikk etter selvstendigheten. Den nåværende statsborgerskapslovgivninga blei vedtatt i 1998 etter mye press fra Russland og EU og den erstatter en mye mer restriktiv lov fra 1994. I henhold til loven er de som bodde i Latvia forut for den sovjetiske okkupasjonen den 17. juni 1940, samt deres etterkommere, latviske statsborgere. De som har bosatt seg i landet under okkupasjonen kan søke om statsborgerskap. Dette gjelder imidlertid ikke de som har bosatt seg i landet etter å ha avslutta tjeneste i den sovjetiske hæren eller personer med tilknytning til KGB eller andre sovjetiske spesialtjenester. Andre personer som utelukkes fra å søke statsborgerskap er dømte kriminelle og medlemmer av kommunistpartiet eller tilknyttede organisasjoner som etter den 13. januar 1991 har motarbeida den latviske staten. For å få innvilga statsborgerskap må man kunne konversere på latvisk, man må avlegge en troskapsed til Latvia, frasi seg tidligere statsborgerskap, ha bodd minst 5 år i landet, samt ha kjennskap til den latviske grunnloven.