Med vektor menes en organisme som kan overføre et smittestoff. Egnede organismer kan for eksempel være mus og rotter. I forbindelse med genterapi omtaler man viruset som har til hensikt å sette inn et nytt gen i målcellen, som vektor. Ulike varianter har vært forsøkt. I dag har adenovirus i større grad erstattet retrovirus, da adenovirus også kan trandusere ikke-delende celler. En ulempe ved bruk av virus er at de stimulerer immunsystemet, og således kan bli ødelagt før de rekker å levere genet til målcellen. Av den grunn har andre geneleveringsmetoder vært forsøkt, og er stadig under utvikling (per 2022). Liposomer og miceller er nanopartikler som er dannet av lipider, og som har vist seg å effektivt kunne levere gener til målcellene i tillegg til at de kan passere blod-/hjerne-barrieren. I tillegg har nanopartikler den fordelen at de er ikke-immunstimulerende. Sammenlignet med virusbaserte vektorer regnes de ikke virale vektorene å være rimeligere å produsere, og for å være tryggere å bruke blant annet fordi de ikke stimulerer immunsystemet. Videre kan man gi gjentatte doser, og metoden gir mulighet til å levere større gener da virus ofte har en plassbegrensning.