Naturalistisk drama i Norden hadde både Henrik Ibsen i fremste rekke. Ibsen førte an i overgangen fra sen idealisme til samfunnskritisk naturalisme og videre til ny symbolisme. I Sverige fulgte den tyve år yngre August Strindberg i Ibsens fotspor, og med en satirisk gjennomslagskraft som var preget av hans dynamiske aktivitet, men han hadde sine viktigste bidrag til verdenslitteraturen i overgangen til det nye århundret. I Frankrike ble det nordiske naturalistiske drama omtalt som , «den brutale komedie», i betydningen at det var «en ubarmhjertig, objektiv analyse av den borgerlige middelklassens hykleriske dobbelmoral.» Ibsens (1881), der Osvald Alving dør som en følge av arv og miljø, og er kanskje det som nærmest kommer det naturalistiske idealet til Zolas krav om å framstille menneskene som produkter av arv og miljø. I hans stykke (1879) tar Nora selv et valg og forlater sin ektemann, Helmer, og sine barn. Strindbergs (1888) som problematiserte hvor arv og miljø fører til tvangsmessige overskridelser i det ulovlige seksuelle forholdet mellom den sarte adelskvinnen og hennes tjener, og som til sist ender i selvmord.