Selv om det er liten grunn til å tvile på Bedas tradisjonelle utlegning, er den nok samtidig en forenkling. Den germanske komposisjonen var langt mindre entydig, og utgjorde også frankere og frisere. De første bosetterne holdt seg til egne stammer, dannet kongedømmer og småkongedømmer. De mindre underkastet seg etterhvert de større og mektigere. Ved 800-tallet var landet delt opp i fire kongedømmer: Northumbria, Mercia, East Anglia og Wessex. Deres språk, som ble angelsaksisk, er hovedsakelig avledet fra vestgermanske dialekter, og i England ble det etter hvert delt inn i fire hoveddialekter: vestsaksisk (Wessex), mercisk (Mercia), nordhumbrisk (Northumbria) og kentisk (Kent). Hva som kulturelt skilte de germanske folkeslagene i England var dog mindre enn hva som forente dem. Forskjellene i den ene dialekten fra den andre var neppe trekk som gikk tilbake til før innvandringens tid. Forskjellene i sosial struktur, sedvane, jordbrukspraksis og språk kan like gjerne ha vært en utvikling som hadde sin årsak i senere samspill mellom region og deres forhold til kontinentet.