Den rolle som kongedømmet Northumbria utgjorde i dannelsen av den nye stilen synes å ha vært vesentlig. Det angelsaksiske kongedømmet som lå lengst nord fortsatte å ekspandere inn i keltiske og piktiske språkområder, men etterlot det stedegne befolkningen hovedsakelig uforstyrret i områder som Dalriada, Elmet og kongedømmet Strathclyde. Iona-klosteret, det irske klosteret på øya Iona i Indre Hebridene ble etablert av den hellige Columba (Colum Cille) i 563. Det skjedde på en tid da Iona var en del av Dalriada og som omfattet områder i både Skottland og Irland. Selv om den første konverteringen til kristendommen av en northumbrisk konge, Ædwine i 627, ble utført av presteskapet fra den romersk-katolske gregorianske misjonen til Kent, var det den keltiske kristendommen fra Iona som innledningsvis var mest innflytelsesrik. Iona-klosteret grunnla et søsterkloster på øya Lindisfarne på den engelske østkysten i 635. Imidlertid forble Northumbria i direkte kontakt med Roma og andre betydningsfull klostersentra som hadde blitt grunnlagt av den hellige Wilfrid. Ved kirkemøtet i Whitby i 664 ble det bestemt at det var den romersk-katolske praksis som skulle være gjeldende, særlig i spørsmålet av datering av påsken, ikke keltisk kristen, noe som førte at Iona trakk seg ut, og underla seg ikke katolsk datering før i 715.