Med sine oppildnende taler om klassekamp hadde han i 1933 opparbeidet seg en svært sterk posisjon i partiet, men utenfor sentralkomiteen, og sto for en helt ny og aktiv sosialisme med sterke bånd til Moskva. Ved flere anledninger manet han til generalstreik og deltok selv i de store demonstrasjonene i 1934. Og selv om han flere ganger uttalte at han ikke var kommunist, plasserte han seg i sine taler og i innlegg politisk på ytre venstre side av partiet, og utmerket seg som militant pasifist. Som skribent for reiste han til Paris, hvor han møtte Lev Trotskij og han besøkte også Sovjetunionen (hvis styresett han forkastet totalt). I 1934 truet derfor komiteen med å kaste Spaak og resten av ut av partiet, men den støtten Spaak fikk fra grasrota i partiet ble så stor at komiteen ble tvunget til å ta til seg både Spaak og hans endringsforslag. Og først inn i maktens korridorer begynte Spaak å sondre terrenget for mulige regjeringspartnere. Valget falt overraskende nok på katolikkene.