Sosial mobilitet, det vil si å avansere oppover i klassesystemet, var så godt som umulig hvis man ikke avanserte gjennom ekteskap eller ved å ta høyere utdannelse. Behovet for leger, jurister, kjøpmenn, lærere, ingeniører, etc. var imidlertid sterkt begrenset. Derfor kom Cuba i en situasjon med en voksende og derfor stadig mer undersysselsatt middelklasse. Men samtidig var det en klasse med høy utdannelse, og med intellektuelle og sosiale ressurser til å tvinge gjennom forandringer i tingenes tilstand. Universitetet i Havanna og etter hvert også universitetene i Santa Clara og Santiago de Cuba ble derfor kraftsentre for revolusjonstanker og opprør. I hele perioden fra 1898 og fram til revolusjonen i 1959 spilte studentene og den undersysselsatte middelklassen rollen som fanebærere for opprør og krav om samfunnsmessige endringer.