Historien er abstrakt, den resonnerer omkring hendelser og forhold, og trenger ingen plass for sin forankring. Historien er profesjonell og eksklusiv. Minnet derimot knytter seg gjerne til det konkrete. Grupper, kollektiver, men også individer, bruker steder i en slags erindringspraksis. Minnet er dermed amatørmessig, folkelig. Minnet fungerer i relasjon tll objekter og handlinger, man anordner minnehøytider og seremonier, man oppsøker monumenter, kirkegårder, museer og slagfelt for der å høytideligholde og dyrke det fellesskap som man har, og som minnet fremmer - og som fremmer minnet. Som Nora skriver i en aforistisk fortettet formulering: «Minnet fester seg ved steder, historien fester seg ved hendelser.» Men aller først må disse steder skapes, noe som er hva den nasjonalistiske minneproduksjon har holdt på med i størstedelen av 1800- og 1900-tallene, lenge med historikere i fremste ledd.