Betegnelsen skal ha blitt brukt første gang av den franske filosofen og mediet Emile Boirac i 1876, blant annet i boka . Fenomenet ble beskrevet på 1800-tallet av franske psykiatere og psykologer, deriblant Jean-Martin Charcot og Théodule Armand Ribot, og ble rundt 1900 oppfattet som symptom på manglende virkelighetskontakt og psykisk sykdom. Den amerikanske legen og filosofen William James kom med en enklere forklaring allerede i 1890. Han hevdet at spredte likheter mellom en nåværende situasjon og vage minner om noe tilsvarende kan framkalle en illusjon av en fullstendig gjentakelse hvis bevisstheten er uklar, for eksempel ved sterk affekt eller utmattelse.