Selv om DKPF stadig var representert i Høyres organer, tapte foreningen innflytelse fra slutten av 1960-årene og utover. I begynnelsen av 1970-årene oppstod en debatt i Høyre om avisenes faste representasjon i partiets organer, og det ble rettet kritikk fra partiet mot avisene. DKPF kritiserte samtidig partiledelsens ønske om bistand samtidig som man distanserte seg fra den konservative pressen, og man motsatte seg et riksdekkende medlemsblad for partiet. I 1977 ble DKPFs sjefredaktørers adgang til Høyres landsmøte som selvskrevne delegater endret, og DKPF måtte nøye seg med å velge 15 delegater, hvorav foreningens formann og viseformann var selvskrevne. Fra 1982 hadde DKPFs formann kun observatørstatus med talerett i Høyres sentralstyre. På Høyres landsmøte i 1983 ble partiets vedtekter endret, og DKPF møtte med fast delegasjon for siste gang. Fra slutten av 1980-årene anså ikke DKPF seg som partipolitisk bundet overhodet, og formann Fredrik Th. Bolin oppfordret Norsk Høyrepresse til å slutte å bruke betegnelsen «høyreaviser», ettersom avisene var hverken eiermessig, redaksjonelt eller organisatorisk bundet til Høyre.