Kristensen hadde i sin posisjon en sentral rolle som leder av statsetaten som tok seg av den faglige siden av denne typen spørsmål. Kristensen argumenterte for at staten skulle få monopol på levering av kraft til alminnelig forsyning. Han hadde flere innvendinger mot at kommunene skulle stå for energiforsyningen: Kommunene mente han så på sine egne geografisk isolerte behov, og ikke hva som var rasjonelt for et større distrikt. Det var på denne tiden også vanskelig for fattige kommuner som lå langt unna vannfall å få kraftforsyning. Han mente vider at kommune ikke hadde langsiktige mål. De så ofte på sine anlegg for kraftforsyning som en viktig inntektskilde og hadde dermed interessa av å holde høye priser. Kristensens hovedpoeng var at kraftforsyningen måtte utvikle seg fra å være et lokalt anliggende, til å bli en infrastruktur som må komme alle landsdeler til gode. Dette skulle skje med bygging av store kraftverk og kraftlinjer. Vassdragsdirektøren led nederlag for sitt syn da staten i 1916 solgte sine eierinteresser i Tafjordvassdraget til 13 kommuner i Møre og Romsdal. Dette til tross for at Vassdragsvesenet hadde laget planer for utbygging.