Saltkokingen i Norge foregikk ved at sjøvann ble pumpet opp i store kar hvor vannet fordampet. Oftest ble vannet pumpet fra 5-6 meters dybde fordi her var saltkonsentrasjonen mer stabil enn ved overflaten. Karene eller saltpannene hadde en stor fordampningsflate. For å unngå regn og snø i saltkarene var det vanlig å bygge tak over dem, enkelte stede ble dette omtalt som saltbuer. Karene var av jern og representerte en betydelig verdi, derfor var det nok først og fremst storbønder og proprietærer som eide dem. Men ofte kunne flere personer gå sammen om å kjøpe et kar og ved til å fyre med.