Sangenes refreng synges to-, tre- eller firstemt – ofte med én stemme over melodistemmen. Ved trestemt sang ligger melodistemmen oftest i midten, men dette kommer an på vokalistens stemmeleie. Hvorvidt mennesker har en høy (lys) eller dyp (mørk) stemme, er genetisk. De fleste kan bare i begrenset grad trene seg opp til å synge høyere eller dypere: En mann med dyp stemme har vanskelig for å etterligne Bill Monroes «high lonesome tenor», for ikke snakke om å gå høyere opp i frekvens. Carl Story (1916–95), som spilte fele hos Monroe i 1942–43, kunne riktignok gå fra baryton til kontratenor. Også Monroe selv kunne variere tonehøyden en god del, til dels opp i kontratenor-området, men kunne neppe synge i samme stemmeleie som eksempelvis Lester Flatt. Det kan skade stemmebåndene å prøve å synge med for høyt eller lavt toneleie. Også eksempelvis Bobby Osborne i The Osborne Brothers hadde en høy stemme, så de andre lå lavere. The Dillards 1960-tallet, som enkelte ganger la stor vekt på koringen, lå melodistemmen derimot lavere. Med bare fire spillere deltok også bassisten i koringen, noe som ellers er sjelden. Når Maggie Peterson sang med gruppen, sang hun rimeligvis i et høyere stemmeleie enn de mannlige medspillerne. Også vokalistene i de stadig flere kvinnelige bluegrassgruppene synger gjerne i et høyere stemmeleie (eksempelvis Loose Strings Band), likedan naturligvis barn som synger i bluegrassgrupper.