Etter tilbaketrekningen av de romerske legionene fra provinsen Britannia i 410, ble innbyggerne overlatt til seg selv for å forsvare seg mot saksernes angrep. Før den romerske tilbaketrekningen hadde Britannia blitt konvertert til kristendommen og produsert den asketiske Pelagius. Britannia sendte tre biskoper til kirkerådet i Arles i 314, og en gallisk biskop dro til øya i 396 for å hjelpe til med å avgjøre disiplinære saker. Materielle levninger vitner om en økende tilstedeværelse av kristne, i hvert fall fram til rundt 360. Etter at de romerske legionene dro, slo hedenske germanske stammer seg ned i de sørlige delene av øya, mens den vestlige delen av de britiske øyer, utenfor de angelsaksiske kongedømmene, forble kristne. Denne keltiske kirken utviklet seg isolert fra Roma under påvirkning av misjonærer fra Irland og var sentrert om klostre i stedet for bispedømmer. Andre karakteristiske kjennetegn var beregningen av datoen for påske og frisyrestilen på tonsur (kronraking) som geistlige hadde. Bevis for kristendommens overlevelse i den østlige delen av de britiske øyer i løpet av denne tiden er blant annet overlevelsen av kulten til sankt Alban, betraktet som den første britiske martyren, og forekomsten av stedsnavn på , avledet fra det latinske , som betyr «kirke». Det er ingen bevis for at disse innfødte kristne forsøkte å konvertere angelsakserne. De angelsaksiske invasjonene ødela de fleste restene av den romerske sivilisasjonen i områdene, blant annet de økonomiske og religiøse strukturene.