Som i 1871 ble byens ledelse kritisert etter brannen. En var jo klar over at det trolig var de nyoppførte murbygningene sør for sentrum som reddet hjertet av byen. Flere bydeler, også i sørvest, var uberørt av brannene og fortsatt tettpakket med trehus. I tillegg fantes låver, lagerbygninger og åpne plasser som særlig om høsten var fullstappet med høy, halm, korn, kull og andre ytterst brannfarlige tørrvarer. En veltet parafinlampe, en glo fra en peis eller en sigar, gnister fra et damplokomotiv eller fra en fjern præriebrann, barns lek med fyrstikker – eller en forsikringssvindler – kunne når som helst stifte en brann. Og i en tørkeperiode kunne den farlige sørvesten drive en ny storbrann inn mot sentrum. Under slike forhold ville brannvesenet være hjelpeløst, desto mer fordi ledningsnettet i deler av byen var utilstrekkelig selv for datidens dampsprøyter, med 10 cm rør som dessuten var delvis gjengrodd av rust.