Musikkformen som i dag kalles «monodi» oppsto rundt år 1600, men betegnelsen på fenomenet er nytt, ingen 1600-tallskomponist kalte sine stykker monodiske. Komposisjoner på monodisk form kunne bli kalt madrigaler, motetter eller concertos (i sin tidlige betydning, dvs «med instrumenter»). Tidligbarokkens monodi utviklet seg fra et forsøk som kunstner- og filosofikretsen Fiorentiner Camerata i 1580-årene gjorde for å restaurere gamle greske ideer om melodi og deklamasjon, og forsøket ble en spire til en ny utvikling av dramatisk musikk. Ved siden av de formelle aspektene besto den største fornyingen i at sangen overveiende skulle uttrykke følelser, såkalte affekter. I tillegg kjennetegnes monodien av en større sammenheng mellom tekst og musikk enn det som var vanlig i renessansemusikken: sangstemmen fulgte språkets rytme, melodiflyten fulgte setningsdelene og innholdsmessig betydningsfulle ord sammenfalt ofte med tyngdepunkter i takten. Dette konseptet fikk på kort tid sterk innflytelse på det felleseuropeiske musikkspråket.