For mange observatører brakte ishockeyturneringen den største skrellen siden Storbritannias OL-gull i 1936. Sovjetunionen, med et lag bestående av statsamatører som reelt var profesjonelle, ble sett på som soleklare favoritter til å vinne gull siden de hadde vunnet gull i fem av de siste seks OL-turneringene og seks av de siste ni VM-titlene. Men i finalerunden slo vertsnasjonen USA, med et lag bestående av amatør- og universitetsspillere ledet av trener Herb Brooks, overraskende Sovjetunionen 4–3 og vant sin andre olympiske gullmedalje etter å ha beseiret Finland to dager senere. Kampen ble etterpå kjent som (). Sovjetunionen måtte nøye seg med sølvmedaljene. Sverige tok bronse og vant dermed sin første OL-medalje på 16 år. Canada, som hadde boikottet internasjonal ishockey fra 1970 til 1976 på grunn av striden om bruken av profesjonelle spillere, returnerte til OL med et amatørlag bestående av universitetsspillere. Tross et respektabelt 4–6 tap til Sovjetunionen endte de i fraværet av sine profesjonelle spillere på en sjetteplass.