Hypotesen kom til som følge av forskning på «atomvinteren» under den kalde krigen, men ble lenge avfeid av forskere på grunn av utregninger som en russisk matematiker gjorde hvor han viste at jorden aldri ville tine opp igjen om noe slikt skjedde. Tilhengere av teorien mener derimot at vulkansk aktivitet kan få en jord som er helt dekket av isbreer til å tine igjen. Vulkaner slipper ut CO₂ og om hele jordene var dekket av isbreer, kunne ikke lenger berggrunnen ha tatt opp gassen ved forvitring, heller ikke ved biologiske kalkavsetninger og planteproduksjon. Dette ville dermed bevirket økt mengder CO₂ i atmosfæren, øke drivhuseffekt og temperaturer høye nok til å smelte isen. Den kalde snøballtilstanden ville derfor ta slutt og i en overgangsperiode ville det ha blitt særdeles varmt. Karbondioksiden som ble skylt ut av atmosfæren som hydrogenkarbonat i havet med nedbøren og avrenningen bandt seg til oppløst magnesium og kalsium som karbonat (kalk), og dette viser seg verdenen over ved at tillittene fra sent i prekambrium ligger under tykke avleiringer av karbonat. I disse kalde periodene må det meste av livet på jorden ha blitt utslettet, bortsett fra noen miljø på havbunnen under isen og i vulkanske områder. Det var lite planter og dyr på jorden i denne tiden, og de livsformene som fantes her, ville ha blitt påført store påkjenninger mellom ekstrem kulde og varme, men det stimulerte kanskje samtidig til en eksplosiv utvikling av nye arter, som var bedre tilpassede forholdene. Tilhengere av snøballteorien har påpekt at den kambriske eksplosjon, da særdeles mange nye livsformer utviklet seg, kom like etter den antatte «snøballjorden».