Etter Kaarle Krohns død ble Walter Anderson den fremste forkjemper for den historisk-geografiske metode. Han holdt fast på det prinsipp at en hver eventyrtype måtte gå tilbake på en urtype med en spesiell arkepoet. For å rettferdiggjøre til dels meget lange tidsspann, over flere hundre år, var det viktig å få påpekt noen stabiliserende elementer i tradisjonsprosessen. Anderson mente det var et virksomt samspill mellom fortelleren (tradisjonsbæreren) og miljøet, som kjente fortellingene og ville sanksjonere for store avvik. Dette selvrettingsprinsippet omtalte Walter Anderson som «Gesetz der Selbstberichtigung».