Mange nederlandske forfattere på 1600- og 1700-tallet trodde på den «bataviske myte» som hevdet at det hadde eksistert en uavhengig og fri batavisk stat og samfunn i den romerske perioden som gjorde opprør mot sine undertrykkere, noe som ble speilbildet av nederlendernes opprør mot Spania. Bataverne ble den nederlandsk opphavsmyte som uttrykte deres selvidentifikasjon som adskilte dem fra naboene i den nasjonale kampen i åttiårskrigen mot Spania for nederlandsk uavhengighet og frihet. Blandingen av fakta og fiksjon i (også kalt for ), første gang utgitt i 1517, førte de sparsommelige bemerkninger i Tacitus' den gang nyoppdagede antikke tekst ut til det gnerelle publikum. Den ble gjenopptrykt så sent som 1802. Samtidige nederlandske dyder som fremmet uavhengighet, mot og flid ble gjenfunnet blant bataverne i historieverk som blant annet Hugo Grotius' (1610). Myten ble fortsatt i Romeyn de Hooghes («Speil av staten de fortente Nederlandene», 1706), som også kom i mange nye utgivelser, særlig i atmosfæren under den romantiske nasjonalismen på slutten av 1700-tallet under den kortvarige Bataviske republikk og i kolonien til Nederlandsk India, hvor hovedstaden ble døpt for Batavia (i dag hetende Jakarta).