Til tross for størrelsen på de Gaulles triumf var det ikke en personlig seier. Undersøkelse av tiden etter krisen viste at flertallet av landets velgere vurderte de Gaulle som altfor gammel, altfor selvsentrert, altfor autoritær, altfor konservativ, og altfor anti-amerikansk. Folkeavstemningen i april 1969 viste at landet var klar for en «gaullisme uten de Gaulle». President de Gaulle hadde blitt tvunget til etterkomme krav som innebar et prestisjetap. Hans eget parti tok skarp avstand fra reformene. De økonomiske konsekvensene bedømt umiddelbart etter opprøret var alvorlige da Frankrike allerede før maiopptøyene hadde problemer med å konkurrere med Vest-Tyskland, fransk valuta lå for høyt. De økte lønnsøkningene gjorde denne situasjonen verre. For å stabilisere økonomien ble arveskatten økt, noe som førte til vanskeligere kapitalflyt. I november 1968 måtte Frankrike gå igjennom en valutakrise. Til tross for den venstreradikale romantiseringen av mai 1968 har filosofen Régis Debray, en mindre figur i hendelsene i 1968, argumentert for at istedenfor en revolusjon bidro «les évènements de Mai» til framveksten av ultrakapitalismen på 1980- og 1990-tallet med Margaret Thatcher og Ronald Reagan.