Den "preterintensjonelle" forbrytelsen kan begås med en ondsinnet, aktiv eller utelatende atferd, som ikke nødvendigvis trenger å innse den mindre forbrytelsen som den skyldige har tilsiktet (som deretter absorberes av den mer alvorlige og ultratilsiktede hendelsen), men kan heller sette en stopper for et rent forsettlig forsøk på kriminalitet: slik at dommeren kan fordømme forfatteren av den "preterintensjonelle" forbrytelsen som er produsert og årsaksmessig forbundet med den nevnte frivillige oppførselen, selv om den bare er forsøkt. Det nevnte ondsinnede forsøket, i tillegg til å være tilstrekkelig, er også uunnværlig for at agenten skal dømmes for en "preterintensjonell" forbrytelse: offeret for slik frivillig oppførsel kan hypotetisk motstå med den frigjørende motstanden fra "legitimt forsvar", fastsatt av straffeloven, forsvare seg mot farlig og ulovlig atferd, og ikke mot strafferettslig irrelevant atferd preget av uegnede og tvetydige handlinger ved begåelsen av en forbrytelse. Omvendt er et forsøk på pre-intensjonell forbrytelse ikke logisk konfigurerbar: hvis den "preterintensjonelle" hendelsen ikke inntreffer, kan man ikke snakke om en "preterintensjonell" forbrytelse: forfatteren ville bare være ansvarlig for den mindre forbrytelsen som er bevisst forsøkt. Når det gjelder straffens omfang, er det universelle prinsippet om at den strafferettslige sanksjonen må stå i forhold til nytteløsheten av den forbrytelse som er begått for at straffens omoppdragende funksjon skal være effektiv, hindrer på den ene side at straffen kun anvendes for den forbrytelsen som gjerningsmannen har tilsiktet, uten å ta hensyn til den straffbare hendelsens skjerpende omstendighet, og på den annen side gjør det uutholdelig å straffe. gjerningsmannen til den skyldige forbrytelsen med en særlig streng straff: ignorere viljen til gjerningsmannen til ikke å begå handlingen som skjedde utenfor hans intensjoner.