På et åstak er det naturlig å legge «stående» taktro eller på tvers av åsene. Ved å forlenge bordene utenfor vegglivet vil deres nedre ender være uten understøttelse, slik at de må ha grove dimensjoner for å tåle vekten av et tungt torvtak med snølast uten nedbøyning. Takutstikket er særlig utsatt for lekkasjer og fuktskader, og dersom enden av bare ett trobord råtner, må hele bordet fornyes, i hvert fall opp til første eller andre ås innenfor veggen. En reparasjon blir da en omstendelig prosess som vil kreve at store deler av taktekkingen må omlegges. For å løse dette problemet var det vanlig å lage takutstikket med som på et sperretak. Da ble det lagt korte til å bære , i Gudbrandsdal og flere steder kalt «rafter». Raftene ble festet til stavlegjen og til første ås innenfor. Med denne konstruksjonen kunne hele det ytterste bordet i uttroet repareres eller skiftes ut uten inngrep i taktroet innenfor.