Austromarxistene prøvde å utvikle et tredje standpunkt i striden om revisjonismen i det tyske sosialdemokratiske partiet og den 2. internasjonale. De tok avstand fra Eduard Bernstein fordi de mente han reviderte for mye, men var heller ikke enig i Karl Kautskys ortodoksi. Posisjonen deres lignet den til Rosa Luxemburg i denne striden. Under første verdenskrig prøvde de igjen å stå for et tredje standpunkt, annerledes enn både sosialdemokratenes nasjonale patriotisme og Vladimir Lenins linje om å gjøre krigen om til en borgerkrig. Disse forsøkene på en egen venstresosialistisk kurs kom først på 1920-tallet til uttrykk i dannelsen av en egen Internasjonale in spe, uformelt kalt Wienerinternasjonalen eller mer spydig to-og-en-halv-internasjonalen. I 1923 gikk partiene og gruppene her inn igjen i den Andre Internasjonalen, som nå ble kalt Austromarxistene utviklet marxistisk teori på områder som forholdet mellom basis og overbygning, marxistisk filosofi, nasjonalitetsspørsmålet og imperialismen. Etter første verdenskrig var det Otto Bauer som kom til å spille den største rollen i det østerrikske sosialdemokratiske partiet. Han sto for en strategi som kanskje kan kalles «revolusjonær reformisme», der en vil prøve å gjennomføre en sosialistisk omforming av samfunnet på grunnlag av de eksisterende demokratiske ordningene, men også være villig til å forsvare demokratiet og arbeiderbevegelsen med våpen i hand om nødvendig.