Ifølge Stone er fortellingen tradisjonelt det viktigste retoriske grepet brukt av historikere. Stone mente i 1979, i en tid med mye forskning på sosialhistorie etter samfunnsvitenskaplige modeller, å se en tilbakevending mot det narrative i historiefaget. Stone definerte fortellingen som kronologisk ordnet, med fokus på ei sammenhengende historie, som er mer beskrivende enn analytisk, som er opptatt av mennesker, ikke abstrakte forhold, og som handler mere om det partikulære og spesielle i stedet for det kollektive og statistiske. Han rapporterte at flere og flere av de yngre historikerne prøvde å finne ut hva som skjedde inne i hodet på folk, og om hvordan det var å leve i fortida, spørsmål som uunngåelig leder en tilbake til bruk av fortellingen.