USA – støtta av Norge og en del andre i-land – presset hardt på for fleksible ordninger, og det endte med at "den grønne utviklingsmekanismen" sammen med andre fleksible ordninger ble skrevet inn i avtaleteksten. Norges innsats - blant annet motivert av beregninger som viste at et krav om 10-15% generelle utslippsreduksjoner for alle land ville føre til årlige merutgifter for den norske fastlandsøkonomien på mellom 36 og 27 milliarder kroner og tapte årlige oljeinntekter på mellom 18 og 40 milliarder - var instrumentelt viktig for å drive gjennom de fleksible kvoteordningene fremfor generelle krav om prosentvise reduksjoner . Norske byråkrater oppsøkte mellom 50 og 100 fattige land i den hensikt å sørge for at disse skulle få inntrykk av at det ville være lønnsomt også for dem å gå bort fra kravet om generelle prosentvise krav. Det var i denne sammenheng at navnet 'grønn utviklingsmekanisme" oppsto, i forbindelse med et møte der en brasiliansk representant foreslo denne betegnelsen for lettere å få oppslutning hos de fattige landene.