I motsetning til det karrige og dramatiske landskapet ved østenden av innsjøen, er vestenden et landskap som bokstavelig talt flyter av «melk og honning», i hvert fall sett med nomadeøyne. Her er frodige gressdaler i en rolig topografi. Mellom et stort antall teltboplasser avløser den ene giedde’en (melkejorda) den andre. Nomadene kalte da også området for Tjáppak (det fine eller det skjønne). Motsetninga mellom øst- og vestenden avspeiler seg også i den doble navnsettinga på innsjøen. Boplassene og folket var å finne ved Tjáppakjávrre (det fine vatnet) og offerplassen og de dødes område (jámeguttjagi saddje) lå ved Råggejávrre (Gropvatnet). I tillegg til denne noe merkverdige navnsettinga hadde også innsjøen en gang i tida blitt kalt for Sválasjávrre (Fjellrevvatnet). Fra 1970-tallet og utover begynte norsk forvaltning stadig å gjøre seg mer gjeldende i disse høyfjellsområdene. I takt med etterkigstidas samfunnsutvikling ble både denne innsjøen og mange andre forpakta av den regionale jeger- og fiskeforening. Med dette fulgte oppsynsvirksomhet og et offentlig regelverk for utøvelse av jakt og fiske, som brøt med de gamle sedvanene. I en norsk forvaltningssammenheng ble Tjáppakjávrre/Råggejávrre kalt for Gropvatnet, men de lokale samene visste lenge ikke hvor innsjøen med dette navn var å finne.