Under Uveiret på Yttersia avvigte Søndag havde famelien paa Snauholmen søgt Tilflugt i kjælderhullet formedelst Vindens hæftige anløb, der truede med at velte Huset. Enest han gammel-Jentoft havde sitt forblivende paa Loftet, hvor han Huserede i sin alderdom. Di havde da knægaaet han for at faa han ned. Som nu Stormen øgede paa og en vindskie flæktes av paa væstersia, opsendtes nye Begjæringer gjennem kjælderlemmen og Lofthullet, hvor han saaes i sin haardnakkedthed. "Jæntoft, kom ne, han tær huset." Men gammel-Jentoft svarede kuns dette: "Frykter ikke, men vogt eder selv og eders børn." Siden kom der en Rokksalving som rysket bislaget av Syllen. Da skreik dæm som et yderste: "Kom ne Jæntoft, hør nu, no tær han huset." Men den gamle var ligesom beget i sengbænken. "Ka dokker bær dokker før? Hajll kjæften dokkers, I Lidet Troende. Æ vijll sove." Litt senere kom en storm-eling som tok sengbænken ud gjennom troet, medens han selv skufledes ned gjennem Lofthullet i lag med Mønsaasen, stykker av loddpipen og en halv baatomn med varme i. "Der kjæm han," ropte ho Indianna. Men gammel-Jentoft plukkede Murpuss ut av øinene og sagde som med sig selv: "Ja saa bætterde tok han huset".