Området omfatter deler av Ukraina (den sørlige ukrainske steppen), Bessarabia og de nordlige breddene til Azovhavet og Svartehavet. Dette området var for en stor del kontrollert av muslimske tyrkisktalende nomader. Få slaviske bønder hadde forsøkt å slå seg ned i området. Etter Russlands militære erobring av området rundt 1790 var det for en stor del folketomt, og tsarregimet satte i gang en omfattende kolonisering. Til området flyttet etniske tyskere, serbere, bulgarere, jøder, moldovere, russere og etniske ukrainere; på denne måten fikk området en mangfoldig etnisk sammensetning. Odessa, «Russlands Marseilles», var hovedbyen i det koloniserte området. På 1800-tallet var Novorossija navnet på Odessas guvernement. Etnisk russisk tilflytting tiltok under sovjetisk styre og industriutvikling i området. Krimhalvøya regnes vanligvis ikke til Novorossija. I noen historiske omtaler nevnes Krim som del av Novorossija. Byen Novorossijsk ble etablert i 1838. Novorossija universitet ble stiftet i Odessa i 1864. Betegnelsen Novorossija ble brukt første gang i 1764 da Katarina den store etablerte et (region) i området ved Luhansk og regionens grenser ble justert flere ganger de påfølgende tiår. Regionens grenser ble stadig utvidet blant annet for å fange opp nylig erobrede områder omkring Azov-havet. I 1796 gikk Novorossijas administrative grenser vest til Dnestr, øst til og med Luhansk og Donetsk, og i nord til og med Dnipro (by) (Dnipropetrovsk) (men ikke Kharkiv). Administrative grenser mellom administrative enheter ble trukket etter hvor landdistriktene var relatert til viktige byer, og ikke etter etniske skillelinjer. Et stort verk fra 1910 om Russlands geografi omtaler Novorossija som beståande av seks distrikter: Chișinău (Bessarabia), Kherson, Dnipropetrovsk, Simferopol, Stavropol, og Novotsjerkassk. I Sovjetunionen ble Novorossija med den tilbakelagte tsar-tiden og omtalt bare i spesialisert i litteratur eller historiske romaner. Kharkiv i Slobozjansjtsyna var aldri del av Novorossija.