Resultatene fra valget i 1994 synes altså å bekrefte at sentrum vanskelig kunne danne allianse aleine. Uenighet om hvorvidt man skulle slutte seg til høyre- eller venstrealliansen førte imidlertid til uenigheter. Segni forsøkte lenge, forgjeves, å holde på sentrumsalliansen med PPI. PPI var imidlertid klar for å finne nye allierte. Rocco Buttigliones, leder i PPI, ønska at partiet skulle slutte seg til høyrekoalisjonen. Dette forslaget ble imidlertid avvist av partiets landsmøte. Buttiglione, med allierte, forlot deretter partiet og danna Cristiani Democratici Uniti (CDU), noe som førte til at venstresida i det gamle DC fikk full kontroll over PPI. Venstresida forkasta tanken på en allianse som inkluderte AN, på grunn av partiets fascistiske røtter. Samtidig så de det som problematisk å inngå en allianse med et parti til venstre for PPI som var såpass mye større som PDS. Løsninga var å overtale en progressiv politiker fra det gamle DC, Romano Prodi, til å lansere en ny sentrum-venstre-allianse, L'Ulivo («Oliventreet»), der PDS og sentrumspartiene kunne danne en allianse. Det var denne alliansen som var utslagsgivende for at høyresida forlot partiet. Segni fulgte deretter motvillig etter.