I Frankrike unngikk man av politiske grunner lenge enhver italiensk innflytelse, men fra rundt år 1700 våget noen unge komponister som var inspirert av Corellis musikk å forsøke en . François Couperin publiserte sine første triosonater under pseudonym, mens han med den sekssatsige skildret Corellis inntog i . I verket fra 1725 feirer han mestrene Lully og Corelli ved å forene den franske og italienske stil i en avsluttende –triosonate. Andre franske triosonatekomponister er Jean-Féry Rebel med (1695), Élisabeth Jacquet de La Guerre (fire sonater fra 1695), André Campra, Joseph Bodin de Boismortier, Louis-Nicolas Clérambault med sonaten og Jean-Joseph Cassanéa de Mondonville (Op. 2). Jean-Marie Leclair fikk undervisning av Corellis elev Giovanni Battista Somis og skapte med sonatene op.  4, 13 og 14 (posthumt) et siste høydepunkt for den franske triosonaten etter at han tidligere hadde skapt seg et navn med sine solosonater. Broen over til den galante stil med over- og sidestemme finner sted i verkene til Louis-Gabriel Guillemain fra 1740 såvel som hos Jean-Philippe Rameau med .