På dette punkt i forskningen kom Grotefend inn i bildet. Hans første oppdagelse ble kommunisert til Det kongfelige selskap i Göttingen i 1802, og gjennomgått av Tychsen to år etter. I 1815 kom han med en fremstilling av det i Heerens arbeid om oldtidshistorie, og i 1837 publiserte han . Tre år etter kom han med skriftet , om innskriften fra Behistun. Hans oppdagelse kan oppsummeres slik: at de persiske inskripsjoner består av tre forskjellige former for kuneiform skrift, slik at dechiffreringen av én ville gi tolkningsnøkkelen til forståelsen av de andre at tegnene i den persiske spalten er alfabetiske og ikke syllabiske at de må leses fra venstre mot høyre at alfabetet består av 40 bokstaver, medregnet tegn for lange og korte vokaler at de persepolitanske inskripsjoner er skrevet på zend (her tok han feil), og må tilskrives de achaemeniske fyrster at et bestemt hyppig ord måtte være det persiske ord for at inskripsjonene må passe i de to følgende skjemaer: A) X konge, store kongenes konge, sønn av Y konge; B) Y konge, store kongenes konge, sønn av Z; at forekomsten av de to skjemaer A) og B) gir en mulighet til å identifisere personene; det er nødvendig at X var en persisk konge, hans far også var en persisk konge, hans bestefar var konge med dette som ledesnor var Grotefend i stand til å identifisere X som Xerxes, Y som Darius og Z som Hystaspes.