Han presenterte arbeidet sitt til Konrads sønn, Henrik III, i 1046, ikke lenge etter at Henrik hadde blitt kronet. I verket ser Wipo subjektet sitt klart, og selv om det er skrevet med kjærlighet er det ikke bare en lovprisning, men også Konrads feil og mangler kommer fram. Han får derimot ikke fram de helhetlige forholdene i samtiden, særlig ikke keiserens forhold til de herskende prinsene og til kirken. Wipos skrivestil er enkel og flytende med et godt språk.