For Whitehead er gudsbegrepet «dipolart» ved at det rommer en opphøyd, evig dimensjon (sammenlignbart med Platons idéverden) og en konkret, erfaringsmessig dimensjon som samhandler med skapelsen i en uavbrutt prosess av relasjoner og muligheter. I stedet for å styre verden med absolutt kontroll, «lokker» eller inspirerer Gud hver hendelse med en optimal mulighet til realisering, samtidig som Gud selv berikes (eller utfordres) av utfallet av disse hendelsene. Denne tenkningen brøt med klassisk teisme, som gjerne betoner Guds uforanderlige og altomfattende vesen. Whitehead åpnet snarere for en gudsforståelse der kosmos og Gud er i et kontinuerlig samspill, og der læring og kreativitet spiller en sentral rolle.