Situasjonen ble forvirret av de rettslige forholdene. Å forstyrre en grav ble en straffbar handling, betraktet som å ta eiendom fra den avdøde. Å stjele kroppen var ikke en straffbar handling i seg, hvis den ikke tilhørte noen. Prisen per lik forandret seg avhengig av sesong. Det var 8 pund om sommeren, da det var varmere og temperaturen førte til raskere nedbrytning, og 10 pund i vintermånedene da etterspørselen var større, fordi kaldere temperaturer betydde at de kunne lagre likene lenger før de foretok seg disseksjoner. I 1820-årene tok Edinburghs befolkning til gatene for å protestere mot økningen i gravrøveri. For å unngå at lik ble gravd opp igjen, benyttet de etterlattes familier seg av flere teknikker for å avskrekke tyver: vakter ble leid inn for å se til gravene, og vakttårn ble bygget i flere kirkegårder; noen familier la en stor stein over en grav i en periode. Stenen ble liggende til kroppen hadde begynt å råtne og forbi det punktet da den kunne være nyttig for anatomen. Andre familier bygde en «mortsafe», et jernbur rundt kisten. Det høye nivået av årvåkenhet fra det offentlige, og teknikkene som ble brukt for å avskrekke gravrøverne, førte til det historikeren Ruth Richardson beskrev som «en voksende krise» blant anatomer på grunn av mangel på lik. Historikeren Tim Marshall vurderte situasjonen og konkluderte med at Burke og Hare, i stedet for å grave opp de døde, fant et lukrativt insentiv i å drepe for å produsere kadaver for salg.