Dührings meninger forandret seg svært etter hans første arbeider. Hans tidlige arbeid, «Natürliche Dialektik», er fullstendig i ånden til den kritiske filosofi. Senere beveger han seg mot positivismen og avviser Kants skille mellom fenomen og noumenon. Han hevder at vårt intellekt er i stand til å fatte hele virkeligheten. Dette skyldes at universet er én virkelighet, én materie. Men denne materien er ikke, etter Dührings syn, det som vanligvis forstås med ordet, men i en dypere betydning all bevisst og fysisk eksistens. Derfor er lovene for eksistens de samme som lovene for tanken. I dette idealistiske systemet finner Dühring rom for teleologi. Naturens mål, sier han, er produksjonen av en rase med bevisste vesener. På grunn av denne troen på teleologi blir han ikke avskrekket av smertens problem. Som en konsekvent optimist hevder han at smerte eksisterer for å bringe glede inn i bevisst forløsning.