En kritisk motstemme var s Harald Kolstad, som i sin anmeldelse «“An-Magritt”: En dissens» kalte en «drittfilm» og en «spekulasjon i alibier». Kolstad mente at filmen var symptomatisk for enkelte tendenser innenfor norsk filmproduksjon, som blant annet en mangel på forståelse for auteurteori og regissørens kunsteriske frihet, samt en tendens til å «gjemme seg bak litterære mellommenn og husguder». Selvom han berømmet Ullmann og Oscarsson for sine «respektable rolletolkninger», mente han at miljøskildringen var lite overbevisende, og at de øvrige karakterene ikke var annet enn «staffasje». Kolstads artikkel fikk mye oppmerksomhet, og skulle gjøre ham beryktet som en høyst kritisk stemme innenfor norsk filmanmeldelse.