Under Den stille uke i 1757 tok ortodokse kristne over en del av den fransiskanskkontrollerte kirke, og det var muligens dette som foranlediget sultan Osman III til å utstede et dekret i 1757 som dannet basis for . I årene før Krimkrigen (1853–1856) presset Napoleon III sultanen til å ugyldiggjøre dette 1757- til fordel for den katolske kirke, noe som var med på få Nikolaj I av Russland til å erklære krig til fordel for den ortodokse kirkes rettigheter. Dette førte til sultan Abdülmecid Is 1852- og 1853-er som fikk internasjonal anerkjennelse i artikkel 9 i Parisfreden (1856) som lot intakt. De eksisterende områdedelinger ble befestet blant trossamfunnene, og traktaten fastslo at «Gjeldende status quo vil opprettholdes og helligdommene i Jerusalem, enten de er felleseie eler eksklusivt av de greske, latinske eller armenske samfunn, skal alle forbli for alltid i deres nåværende skikk». Trass i denne erklæring var det ingen omforent definisjon av status quo, og det førte noen ganger til meningsforskjeller.