Tavlene ble fullstendig ødelagt under gallernes invasjon av Roma i 390 f.Kr. og aldri offisielt gjenskrevet eller gjenoppsatt, hvilket kanskje kan undre for så viktig et lovverk. Det skyldes muligens at de tolv tavler allerede da var så innarbeidet i og en underforstått del av romernes juridiske hverdag at man ikke så noe behov for noen nedskrivning. De tolv tavlers lov mistet aldri sin betydning som juridisk, nasjonalt og historisk referansepunkt; men gjennom årene kom det utallige andre lover i tillegg, og under den romerske republikk var jurister såpass viktige at deres («tilsvar») fikk juridisk gyldighet, likeså skiftende keiseres dekreter. De eldste lovene gjaldt bare for romerske borgere, og ble kalt («borgerrett»; = «borger»). Denne retten ble håndhevet av praetor som tilrettela prosessen for domstolen. Dette viste problemet med rettshåndhevelse overfor ikke-romerske innbyggere, som ut fra i praksis var rettsløse. Igjen med grekerne som forbilde kom romerne frem til en («folkerett»), men etter hvert som romerretten ble gjeldende for hele riket, løste problemet seg av seg selv.