Mommsen mente at «veien til Auschwitz» må forstås på ved måten de langsiktige ideologiske mål ble omdannet til konkrete politiske strategier gjennom lang rekke mellomliggende prosesser. Disse mellomtrinnene skjedde på bakgrunn av mangeartede initiativ fra grupperinger på ulike nivå. Ifølge Mommsen var ikke Hitlers ide om å drepe jødene tilstrekkelig til å sette i gang eller styre det store prosjektet. Flere deler av den tyske eliten og «servilt tjenestevillige» lavere tjenestemenn måtte mobiliseres ut fra egeninteresse ifølge Mommsen. Mommsen fremsatte den klassiske formuleringen om «kumulativ radikalisering» for å beskrive det byråkratiske systemets drivkraft mot stadig mer vidtfavnende og ytterliggående tiltak mot jødene. Broszat mente også at maktspredningen og fragmenteringen var vel så viktig som ideologi i denne radikaliseringen. Broszat fremholdt at nazistaten var gjennomsyret av rivalisering som utløste holocaust og av maktkamp mellom naziregimet og de tradisjonelle tyske statsinstitusjonene: Dermed var Tyskland under nazistene, ifølge Broszat, ikke en totalitær stat styrt av Hitler men et med flere motstridende krefter og maktsentra. Broszat understreket at Hitler kjente til og la det ideologiske grunnlaget for holocaust. Broszat konkluderte med at Einsatzgruppenes første massedrap sommeren og høsten 1941 skjedde etter direktiv fra Hitler personlig, mens de senere tiltakene for å fysisk fjerne jødene i alle deler av Europa ikke skjedde etter en overordnet beslutning.