Transportpolitikken i 1950- og 1960-årene, kombinert med at de fleste fikk privatbil, førte med seg at bygater ble ansett som veier og trafikantgrupper forsøkt adskilt, dels for å sørge for at bilene kom fort frem, dels for å beskytte gående og syklende. Plasser ble omgjort til rundkjøringer, ledige tomter ble parkeringsplasser og byen ble opplevet som mer utrygg og utrivelig enn før. Fra 1970-årene ble tilgjengelighet og parkering for bilene satt opp mot behovet for å ha byrommene som gode møtesteder og trygge steder å ferdes for syklister og gående.