Det greske begrepet kan både bety det subjektive «mening» (i motsetning til den sikre viten), men også den rettsbindende forstand, som «beslutning». I denne siste forstand finner vi det i Det nye testamente (Luk. 2,1; Apg. 16,4 og 17,7). Det er denne mening av ordet kristen teologi tok opp i seg når den snakker om dogmer, f.eks. hos Ignatius av Antiokia. Ignatius skriver bl.a. om Herrens og apostlenes «dogmer» (Magn. 13,1), innholdsmessig er det tale om etiske leveregler. I det 2. århundre e.Kr. skifter betydningen av ordet fra «beslutning» til «mening» hos apologetene, mer spesifikt i betydningen «skoleretning» – tilsvarende til de forskjellige filosofretningers dogmer. Hos Origenes i det 3. århundre tar begrepet etterhvert betydningen troslære, til forskjell fra de kristnes moral. Han betegner den kristelige lære som (Guds lære).