Historien til mesopotamiske kalendere følger den kulturelle og politiske utviklingen i regionen. De eldste kalenderne i Mesopotamia dateres tilbake til tiden for byene Sumer, i det sørlige Mesopotamia, i løpet av perioden 3400−3000 f.Kr. Hver by hadde sin egen kalender som gjenspeiler lokale religiøse tradisjoner. Ved begynnelsen av det 2. årtusen f.Kr. skjer det i de sørlige delene en standardisering av kalenderen rundt tradisjonen til Nippur, den viktigste hellige byen Sumer, mens mangfoldet fortsatte i nord. Opprinnelsen til månedsnavnene virker mangfoldige, og gir inntrykk av en hybridkalender som er kunstig opprettet for politisk forening: noen hører til amorittene (Ayyaru, Elūlu, Abu(m), også Du' uzu/Tam(m) ūzu som har en sumerisk opprinnelse, måneden Dumuzi), i vestsemittisk land (Tašrītu, kanskje også Nisannu) og andre er tidligere attestert i Susa i Elam (Šabāṭu, Addaru), mens man kan anta en persisk opprinnelse for en tredje (Araḫsamnu). De religiøse høytidene var ikke lenger referanse for å navngi månedene (selv om Elūlu og Abu er opprinnelsen til høytidene). Den nye kalenderen er preget av tilstedeværelsen av to "begynnelser av året", i måneden Nisannu, hvis navn utvilsomt stammer fra det sumeriske uttrykket nesag som betyr "første", "førstefrukt", men også i måneden Tašrītu, hvis navn betyr "begynnelsen" på akkadisk. Kalenderen ble introdusert i nord, i Assyria, omkring 1100-tallet f.Kr., selv om den der eksisterer side om side med den lokale kalenderen. I Assur ble flere av månedene i standardkalenderen noen ganger erstattet av andre (spesielt noen av elamittisk opprinnelse). Den assyriske kalenderen har aldri vært enhetlig og stabilisert. Skuddmåneder ble lagt til etter den sjette eller tolvte måneden.