Hennes hovedverk, oversettelsen av Seneca, har hun utstyrt med sine egne fortaler, som viser at hun var fullt klar over betydningen av og vanskelighetene ved det arbeidet hun hadde gitt seg i kast med. I hennes samtid var det i seg selv noe suspekt ved å fordype seg i såkalt hedensk filosofi, og enda mer problematisk kunne det være å ville spre kunnskap om hedensk tankegods på morsmålet. Derfor påpeker hun selv at man godt kan fordømme Senecas hedenske villfarelse uten samtidig å kaste vrak på den nyttige lærdom som er å finne i hans skrifter.