I Russland fram til 1861 eksisterte det livegenskap. Dette var et system som gjorde bøndene til leilendinger, hvor de var godseiernes eiendom og kunne selges og behandles på samme måte som husdyr. Når godseierne refererte til antall bønder de rådde over, brukte de uttrykket «sjeler». Godseierne var også skattepliktige for alle leilendingene. En folketelling ble gjennomført med ti års mellomrom, og dersom en godseier i mellomtiden, gjennom dødsfall eller rømminger, måtte han likevel betale skatt for disse frem til neste folketellingen. Dette førte til at de fleste godseiere rådde over, på papiret levende, men i praksis, «døde sjeler».