Mellom 400- og 500-tallet besto de gallo-romerske kristne samfunnene fortsatt av uavhengige kirker i urbane områder, hver av dem styrt av en biskop. Kristne erfarte at deres lojaliteten måtte deles mellom biskopen og den sivile prefekt som fungerte i stor grad i overensstemmelse med den senromerske, keiserlige administrasjon. En del av samfunnene hadde sin opprinnelse som var blitt opprettet før kristenforfølgelsene på 200-tallet. Biskopens personlighet var avgjørende for graden av lojalitet etter hvert som den romerske administrasjonen gikk i oppløsning, og folket, både kristne som ikke-kristne, knyttet seg til lokale ledere framfor overordnede institusjoner. De fleste biskopene kom fra de øverste samfunnslag i det gallo-romerske samfunnet som en velegnet vei for karriere som ikke var militær, og de representerte seg selv som formidlere av den romerske tradisjonen og som brystvern mot de barbariske invasjoner fra vandaler og gotere. Andre biskoper førte de mest fromme og trofaste inn i radikal askese. Biskopene tok ofte på seg pliktene til den sivile administratoren etter at den romerske administrasjonen gikk i oppløsning eller trakk seg ut grunnet presset fra de barbariske invasjonene på 400-tallet; organiserte byggeprosjekter og fungerte til og med som dommere i domstoler i de lokale samfunnene. Mirakler ble tilskrevet mange av biskopene, foruten også andre hellige menn og kvinner, og førte til helgendyrkelser, tidvis svært raskt etter deres død. Et stort antall lokalt helligholdte gallo-romerske og merovingerhelgener ble fremmet i de urolige overgangsårhundrene mellom 400- og 750-tallet. Blandingen av de verdslige og sekulære administrasjonen og pliktene kan bli eksemplifisert med karrieren til biskop Caesarius av Arles fra 503 til 543; representant av siste generasjon av kirkeledere i Gallia som arbeidet for å fremme storstilte asketiske elementer inn i den vestlige, kristne tradisjon.