Fado var opprinnelig ingen respektert musikkform, men ble i løpet av 100 år anerkjent. Stilen vokste frem i Lisboas fattigere bydeler og blant arbeiderklassen. Sangen handlet ofte om prostitusjon, kriminalitet og slavehandel, og ble etter hvert omfavnet av høyere sosiale lag. Etter at Salazars autoritære regime, E, falt i 1974 ble fado forbundet med det gamle, konservative Portugal. Etter nellikrevolusjonen fikk fado en periode et tilbakeslag på grunn av dens antatte forbindelser til regimet. Salazars regime støttet fado som underholdning og bidro til å gjøre fado til landets nasjonale musikk. Under diktaturet ble fado profesjonalisert og det ble opprettet offisielle fadoscener fra 1930-tallet særlig i Alfama og Bairro Alto, og myndighetene brukte dette i satsingen på turisme på 1950-tallet og senere. Samtidig ble det bak lukkede dører fremført fado som var revolusjonær og regimekritisk. Parallelt med profesjonaliseringen levde fado som en sang for amatører videre.