Vers 1 uttrykker paradoksalt at «ikke-væren ikke eksisterte, heller ikke væren eksisterte den gangen» (). I vers 2 leser vi at «den gangen eksisterte ikke døden, ei heller det udødelige» (). Vers 2 nevner at det var «åndedrett uten ånding, av sin egen natur, dette ene» (). I vers 3 utfoldes væren: «Fra heten (tapas) ble dette ene født» (). Vers 4 nevner begjær (kāma) som det primære frø, og de første poetiske seere (kavayas) som «fant båndet av å være innenfor ikke-vesen med hjertets tanke».