Mens kampene pågikk ga polakkene ut aviser, behandlet pasienter i improviserte klinikker, avholdt gudstjenester, og guttunger opprettholdt en brevdistribusjon i kloakken. Nær slutten av oppstanden ble den humanitære situasjonen mer og mer desperat. Befolkningen var stuet sammen, det manglet mat og medisiner, og de ble fortsatt utsatt for tyske luft- og artilleriangrep. Sivile fortsatte å bistå motstandsbevegelsen, men den entusiasmen som oppstanden først ble møtt med, ebbet ut, etterhvert som kampene trakk ut. Bitterheten over manglende bistand fra de allierte vokste. Etterhvert ble også oppstanden og Armia Krajowa kritisert, særlig når det gjaldt tidspunktet, og flere begynte å mene at oppstanden hadde vært sjanseløs og dumdristig.