I en uttalelse fra Justisdepartementet vedrørende dette understreket departementet at avtalefriheten er et sentralt prinsipp i norsk rett og at det normalt ikke gjelder for å inngå avtaler. Partene kan selv velge i hvilken form de ønsker å inngå en bindende avtale, for eksempel muntlig, skriftlig eller elektronisk. Hvilken form partene velger, har i seg selv ikke betydning i forhold til om avtalen er bindende. Det som særpreger en rettslig bindende avtale er at den kan gjennomføres ved domstolenes hjelp. Dette avhenger av at part kan bevise at gyldig avtale er inngått. For å sikre bevis velger mange å inngå avtaler på papir med underskrift fra begge parter. Et sentralt spørsmål i forhold til elektroniske avtaler er hvordan partene skal ivareta bevishensynet for disse avtalene. Med å kreve en underskrift (på papir eller elektronisk) ønsker man normalt å kunne gi svar på følgende tre spørsmål: (i) kan signaturen kobles til undertegneren, (ii) var det undertegneren som signerte og (iii) ønsket undertegner å innestå for dokumentets innhold?