Den mørke framstillingen av Livia har sin opprinnelse hos Tacitus, og som ble effektivt videreformidlet hos Robert Graves, og videre til det moderne bildet av den ondskapsfulle og intrigefylte kvinne som myrdet den ene etter den andre som sto i veien for hennes ambisjoner, og til sist også sin egen ektemann. Tacitus selv er vagt antydende og insinuerende ved å si «Noen mistenkte hans hustru for skittent spill.» Moderne historikere tviler på det ondskapsfull portrettet ved å spørre om hvilken innflytelse romerske kvinner hadde i det kulturelle livet i det tidlige keiserlige palasset. Antikkens forfattere var selv utelukket fra de lukkede rom hvor beslutningene ble tatt, og bevisene er således, i historikeren Mary Beards ord, «ambivalente, vanskelig å få tak i, og bortimot umulig å tolke.» At hun selv hadde fordeler av bestemte dødsfall er i seg selv ikke et bevis for at hun sto bak. Anklagene om giftmord er i seg selv en slu anklage mot kvinner fra Livia via Lucrezia Borgia til den fiktive Harriet Vane i Dorothy L. Sayers’ romaner, som en pervertering av kvinners rolle som ansvarlig for matlagingen og husholdningen. Antony A. Barretts biografi fra 2002, , er et moderne forsøk på å studere de historiske kildene og balansere framstillingen.