Verlaine vendte tilbake til Frankrike i 1877 der hans hustru skilte seg fra ham. Mens han underviste i engelsk ved en skole i Rethel, innledet han et vennskapsforhold eller ble forelsket i en av sine studenter, Lucien Létinois. Enten dette forholdet var mer enn emosjonelt eller ikke, var det langt psykisk sunnere enn hans tidligere med Rimbaud. To ganger forsøkte han sammen med Létinois å leve et slags jordbruksliv på landet, men gikk konkurs begge gangene. I Paris forsøkte han å gjenoppta kontakten med de litterære sirklene som han hadde forlatt ti år tidligere. Pengelens gjorde han mislykte forsøk å få tilbake jobben som tjenestemann. De færreste synes å huske ham eller ønske å huske ham. Ved hjelp av noen venner fant han likevel arbeid og bidro til flere litterære tidsskrifter: , , , og . Létinois inspirerte ham til å skrive flere dikt, og da hans elev døde i 1883 av tyfus var Verlaine knust og ble gjennomgående mismodig. Han havnet i perioder på fylla og lot seg involvere i lumre affærer. Et angrep på moren i 1885 sendte ham i fengsel i en måned. I 1886 døde hans mor brått og etterlot ham oppskaket og økonomisk ruinert. Han kom seg aldri, men sank ned i depresjon. Det samme året kom Rimbauds bok ut. Forordet var skrevet av Verlaine som da hadde en helse som raskt ble dårligere. Han hadde behov for inntekter og trøst, og fikk i mars 1888 utgitt en ny samling med dikt, («Kjærlighet»). Boken synes å fremme liten interesse, skjønt poeten Banville skrev et entusiastisk brev om den til forfatteren.