Helt mot slutten av istiden tok isbreene slutt for en tid ved Fanore. På den tiden steg Slieve Elva og åsen Knockauns alene over de omkringliggende isfeltene. Dalene mot Galwaybukten hadde blitt utvidet betraktelig av isbreer, først da isen beveget seg sørover fra Connemara og deretter da smeltevannet søkte en avrenning. Da isen endelig trakk seg tilbake, etterlot den morene i dalbunner og de karakteristiske (langstrakte, hvelvete og hauglignende landskap, de fleste på toppen av skiferen og sandsteinen i sør). Dalen Caher Valley ble nesten kvalt av avsatt sand og steiner, og disse hopet seg også opp mot de vestlige skråningene av Slieve Elva. Det var dette beskyttende sedimentlaget som igjen har gjort lokale bekker på overflaten mulig.