Den historiske inspirasjonen gjelder også kun de ytre rammer, ettersom Jørgen-Frantz Jacobsens sammensatte, uutgrunnelige og meget menneskelige «Barbara» har bare lite til felles med sagnets onde forførerske. Jacobsen fremstiller i det store og det hele «Barbara» som et naturbarn som utstråler erotikk, sensualitet, sanselighet, kroppslighet og en fandenivoldskhet, og som fremstår som uskyldig i all den smerte og kjærlighet hun vekker i sine omgivelser. Hun kan oppfattes som umoralsk, dum og uten sosial intelligens, idet hun bryter alle konvensjoner og lar seg styre av egne følelser og innfall. «Barbara» kan dermed anses som Jacobsens hyllest til selve livet og menneskenaturens kompleksitet.