En rekke av Molières stykker er farser. Mest kjent er (). Rundt halvparten av hans verk er ballett-komedier som han skrev i samarbeid med blant andre komponisten Jean-Baptiste Lully. Med Pierre Corneille og Lully samarbeidet han også om tragikomedien , som utnyttet samtidens teatertekniske nyvinninger. Men han er særlig kjent for sine satiriske komedier og karakterkomedier: handler om en eldre mann som vil oppdra en ung pike til å bli hans underdanige hustru, men som blir ubehjelpelig narret (oppført på Det Norske Teatret i 1999). (filmatisert med Emil Jannings i 1925) er rettet mot religiøst hykleri og vakte stor forargelse i en del religiøse kretser (stykket er satt opp flere ganger på Nationaltheatret). Både dette og andre stykker kan gi inntrykk av at Molière var fritenker, men i , der han skildrer en utsvevende og fordervet adelsmann, harselerer han over «libertinismen» når denne blir umenneskelig og hensynsløs. er Molières mest gåtefulle komedie. Her bryter han med det tradisjonelle komedieskjemaet, og det er stadig uklart hvor Molière vil at tilskuerens sympati skal ligge ( er oppført på Det Norske Teatret i 1997, og på Nationaltheatret i 1957 og i 2009). Mer tradisjonell i oppbyggingen, men likevel en glimrende psykologisk studie, er ().