Etter at tsjagataiteksten kom fram, ble oversetterens arbeid mer kompleks. Mye av den forvirrende syntaksen og ordføringen på persisk ble nå forklart av den tsjagataiske teksten, men språket var lite kjent og ikke nok forstått på dette tidspunkt. Annette Beveridge var veldig forsiktig i sin tilnærming til teksten, og valgte en bokstavelig, nesten ord for ord gjengivelse – mye likt det Khankhanan hadde gjort når han oversatte den til persisk, men av andre grunner. Hennes oversettelse ligner en students arbeid – alle ord har blitt slått opp i ordboken og forsøkt satt sammen på meningsfulle måter, men uten klarhet i originalens trykk eller nyanse. Hun valgte også å reprodusere den gjentakende stilen og, enda verre, ifølge Thackston, å bruke en-til-en oversettelse mellom tyrkiske og engelske ord. Dette var ett bevist valg fra hennes side, noe hun trekker frem i introduksjonen til sin oversettelse og klager over hennes forgjengeres mangel på å gjøre det. Hun legger stort trykk på en streng overholdelse av Baburs begrensede ordforråd, gjennomført ved tildeling av ett tilsvarende engelsk ord til ett tyrkisk ord, noe som fjerner synonymer som tyrkisk hadde lite bruk for, som hun mente en kunne se i den gjentakende stilen.