Etter krigen (1949) ble det et oppgjør med de store historiefortellertradisjonene innenfor hvilke de store norgeshistoriene var skrevet. Seip kritiserte den engelske historikeren Arnold Toynbee (1889–1975), men kritiserer samtidig den norske tradisjonen med Ernst Sars: (1873–91), P.A.Munch: (1852) og Halvdan Koht: (1953). Kritikken gikk på de metafysiske undertoner i fortellingene og den teleologi de bygget på. Francis Sejersted omtaler oppgjøret med Toynbee som «..(et angrep som) lykkedes opp til et punkt».