At Hoseaboken har en komplisert tilblivelsesprosess, ser vi av flere observasjoner (jf. over også): Hosea viser en uvanlig blandings-stil på den ene siden: mangfoldige overraskende skiftinger mellom prosa og poesi; personveksling i talen (du/henne); collageaktige små språkenheter ved siden av hverandre. På den andre siden: Større sammenhengende konstituerende komposisjonsstrukturer. De tre delene 1-3.4-11.12-14 anvender ved alle motivmessig-teologiske slektskap forskjellige komposisjonsteknikker. Skjønt Hosea virket i Nordriket, og boken bryter kraftig med den politiske og kultiske situasjonen, er boken samtidig tilføyd et judaistisk perspektiv (henvisning til Juda; utvidelse av kritikken mot nordriket til Juda o.l). Judaperspektivet er punktuelt og «påhengt» (f.eks. 5,5; 6,11; 10,11). I hele boken er det spredte formuleringer som er karakteristiske for eksilsk/ettereksilsk teologi, særlig belagt hos profeten Jeremia og den deutronomistiske historieteologi (f.eks 4,3; 8,1b.6a; 11,5b; 13,2b; 14,3). Etter mange forfatteres oppfatning er hele «rettergang»-konseptet (rîb) deutronomistisk. Frelsesløftene 1,10-2,1.16-23;3,5 og 14,5-9 står ikke bare i kontrast til konteksten, men også det språklige og motivmessige (f.eks vender 1,10-3,23 om de tre navnene på barna til det motsatte; i 14,5-9 er det stigende variasjon over 11,8-9.11).