De store trafikkselskapene i Rogaland, Hordaland og Sogn og Fjordane i året 1953 avslo et tilbud fra Vegdirektoratet om offentlig dekking av alle riksvegsamband i fylkene, fordi staten vil ha retten til å godkjenne takster og ruter, med muligheten for å overta ferjedriften ved å overta ferjene til nedskrevet verdi. Bare Møre og Romsdal Fylkesbåter (MRF) godtok dette tilbudet. De mente det var mulig å kombinere forretningsmessig drift og et sosialt forsvarlig rutetilbud med minst mulig offentlig støtte. Hardanger Sunnhordlandske Dampskipsselskap (HSD) var ledende blant disse trafikkselskapene som sto for «sjølvbergingslina» som det het, mot «subsidielina» som MRF fremmet i Vestlandet i 1953 til 1968. De var i stand til å opprettholde rutetilbudet med den voksende turisttrafikken med sesongstopp om somrene, og kunne dekke underskuddet på ulønnsomme, men samfunnsmessige viktige ruter med inntektene fra de lønnsomme rutene. Men det betyr dermed høye ferjetakster som blant annet var basert på bruttovekt av kjøretøy og last. Godstransportvirksomheten var dermed ledende i kampen for lavere takster som bare vil være mulig med statlige tilskudd. Dessuten ønsket ikke «rike» distrikter å dekke utgiftene i «fattige» distrikter.