Etter andre verdenskrigs slutt i mai 1945 fortsatte Hedemann arbeidet ved legasjonen til november, sluttet, men kom så tilbake i februar året etter, da som presseattaché ved den norske legasjonen i Stockholm. Han ble skilt fra sin kone Berit, og giftet seg med forfatteren Harriet Clayhills (1920–2014), finlandssvensk fra Åbo, paret ble skilt i 1964. Reidar Hedemann ga i 1946 anonymt ut boken , den første i sitt slag om lederne i Gestapo i Norge, som medforfattere skal han ha hatt politimennene Kaleb Nytrøen og Odd Biltvedt. I 1948/1949 rapporterte Hedemann til Utenriksdepartementet om kommunister i Sverige, rapportene hans gikk videre til Overvåkningssentralen det norske sikkerhetspolitiet (dagens PST). Han ga også informasjon til svensk UD om den tyske kommunisten Ernst Wollweber, som han hadde fått fra sin tidligere svoger Per Monsen, som da var norsk presseattaché ved den norske militærmisjonen i Berlin. Hedemann tjenestegjorde i Stockholm til 1950, da ble stillingen hans inndratt. Han var en stund frilansjournalist, men fikk så i 1954 fast stilling i . Han fortsatte å slite med nerver og hadde flere opphold på institusjoner. I 1960 fikk han permisjon fra for å studere Jugoslavia, og arbeidet på en bilfabrikk i Maribor. Han var mot NATO, og for et nordisk forsvarssamarbeid, noe som førte til brudd med broren Knut Hedemann, og svogeren Per Monsen. Han ble tilbudt St. Olavs Orden, men avslo det. Han fikk innvilget krigsinvalidepensjon i 1978, og døde i 1985 i Vang (Hamar).