I latinske bibler er ordet oversatt med «misjonær». Begrepene «apostel» og «misjonær» brukes i dag – og gjennom kirkehistorien – likevel om ulike funksjoner, selv om det formelt sett er samme ord på to ulike språk. I noen tilfeller er det dog en overlapping mellom funksjonene til apostel og misjonær. Apostel er ikke det samme som disippel. En disippel er en elev av en åndelig leder/lærer, og både Johannes Døperen (Matt 9,14) og fariseerne hadde disipler. Det er naturlig at man først er en disippel før man eventuelt kan bli en apostel. I Johannesevangeliet 6,66 står det at mange av Jesu disipler forlot ham etter talen han holdt i Kapernaums synagoge. Andre ble hans apostler. Den største, Paulus, «hedningenes apostel», var ikke blant Jesu tilhengere mens Jesus levde. Og etter Jesu død og oppstandelse var han en stor motstander og forfølger av de kristne, og var også enig i drap på disse. Det var som deltaker i en kristenforfølgelse at han fikk se og høre Jesus, den oppstandne, i et kraftig syn som beskrives tre steder i Apostelgjerningene (Apgj. kap. 9, 22 og 26). Etter omvendelse, bønn og ydmykhet, dåp og flere års læretid som disippel, sendte Gud ham ut til å være hedningenes apostel. Betegnelsen «apostel» brukes særlig om misjonærer som bringer evangeliet til nye land og folk. Mange helgener hylles som apostler; eksempelvis hylles Sankt Ansgar som «Nordens apostel», Sankt Tomas feires som Persias og Indias apostel, og Sankt Jakob som apostel for Den iberiske halvøy. Gjennom kirkens mange skismaer har apostlenes funksjoner og suksesjonslære fått divergerende betydning og praksis, både nå og gjennom tidene.