Ordet «samnorsk» ble først brukt av Arne Garborg i 1877, men det er tradisjonelt Moltke Moe som har blitt regnet som opphavsmann etter at han (re)introduserte ordet i en artikkel i 1909. «Samnorsk» blir også brukt nedsettende om det radikale bokmålet som ble innført ved rettskrivningsreformen av 1938, og da særlig den nynorsknære varianten som preget skolens lærebøker i 1940- og 50-årene, og utløste Foreldreaksjonen mot samnorsk. Språkreformen i 1938 gjorde de valgfrie formene fra 1917-reformen obligatoriske. Halvdan Koht innrømmet at da han mange år tidligere utformet programmet for Noregs Mållag hadde han sørget for ordlyden «». Han lyktes i en slik grad at Oslos skolestyre vedtok å foretrekke de radikale formene, også på bokmål. Dermed ble forlagene nødt til å trykke lærebøkene med den nye rettskrivningen, for skolebøkene måtte godkjennes av departementet om de skulle bli solgt. Til langt ut på 1950-tallet ble norske skoleelever utstyrt med lærebøker med slike nyord: I Arne Bergsgårds var opplysningstiden omdøpt til «klokskapstida». I Agvald Gjelsviks var himmellegemer omdøpt til «himmelkropper»; en solformørkelse var en «mørking»; og stjerneskudd var omdøpt til «stjernerap». Spesielt merkbar var tvungen endelse i mer enn tusen hunkjønnsord. I Bergen der hunkjønnsord ikke brukes overhodet, opplevde folk at skriftspråket deres var forbudt fra 1938 frem til språkreformen i 2005.