På den tiden var Argentina et av de rikeste landene i verden, og folk ønsket å glemme trettiårenes elendighet, de ville ut og danse og more seg. Tangoklubbene økte i antall, og det var tusenvis av tangoorkestre i Buenos Aires og over hele landet. Hvert orkester hadde sin egen stil. De spilte de samme låtene, men med sine egne arrangementer – omtrent som når moderne jazzmusikere tolker standardlåter. Aníbal Troilos egenart var sofistikerte arrangementer og en melodisk stil preget av bandeonistenes usedvanlige spill. Men den tradisjonelle tangoen hadde likevel strenge regler, og Troilo måtte ofte irettesette Piazzolla for å få ham til å holde seg innenfor sjangergrensene.