Perspektivtegning ble en viktig del av scenekunsten da den italienske arkitekten Sebastiano Serlio utformet en rekke teorier om perspektivtegning- og maling for bruk i teateret. Ved bruk av tvunget perspektiv kunne scenografien gi en illusjon av å strekke seg lenger bakover på scenen enn den egentlig gjør, og dermed gi et inntrykk av dybde. Ofte forestilte scenografien lange og geometrisk utformede ganger og passasjer som strakte seg bakover langs midten av scenen, som på bildet til høyre. Disse passasjene ble bygd slik at den bakre enden var mye smalere og lavere enn den fremre, og på den måten ble tilskuernes øyne lurt til å tro at gangen strakk seg mye lenger bakover på scenen enn det den egentlig gjorde. Serlios teorier blir fremdeles brukt i utformingen av scenografi den dag i dag, både på scene og i film.