I bildekunsten oppstod behovet for å ramme inn bilder, gjerne malt med tempera eller oljemaling, som var malt på treplater eller lerreter, i motsetning til å være malt rett på veggene i en freskoteknikk. Rammene skulle beskytte bildet, men også ligne en vindusramme for å gi inntrykk av at bildet var et utsnitt av en større virkelighet, som om motivet var sett gjennom en åpning eller et vindu og fortsatte videre utenfor bildekanten. Rammene ble etter hvert utstyrt med dekorative detaljer som en del av utsmykningen eller arkitekturen i rommet. Særlig i barokken ble rammene overdådige, også for å understreke maleriets verdi. Enkelte modernister, blant annet Georges Seurat, malte rammene inn i bildene som en del av kunstverket for å understreke at bildet nettopp ikke var kopi av virkeligheten, men noe i seg selv.