Dyring beskrev tjærebrenningen som dalens viktigste næringsveg som ga pengeinntekter. Fete fururøtter ble samlet om høsten og vinteren, og ble tatt ut både i private og i statens skoger. I det siste tilfellet måtte det betales en avgift. I en tjæremile kunne det utvinnes 1600–1800 liter tjære, men opptil 10 000 liter var mulig i svært gunstige tilfeller. Hver hektoliter kunne bli betalt med 12–15 kroner, og Dyring beskrev at dette ga ikke så rent få kontanter i dalen. Tjæren ble solgt til kystdistriktene, og noe gikk til byttehandel.