På 1810-tallet skrev den svenske dikteren Erik Johan Stagnelius (1793–1823) den romantiske sangen . Der skildrer han nøkken i , med bladkrone på hodet, som spiller på fela si i den gylne kvelden. Nøkken forsøker å lokke et barn ut i vannet, men barnet minner nøkken på at han aldri vil få se «». Nøkken gråter da, dykker ned i dypet og fela stilner for alltid. Mange har tolket diktet som et selvportrett av en ung, musikalsk forfatter som har følt seg utenfor og innsett at de klingende ordene likevel ikke kan gjøre noe med smertene i verden.