Belgia var så svakt og utpint, og frykten for Frankrike var så stor at de nordlige Nederlandene fikk rett til å holde garnisoner i de viktigste festningene langs den franske grensen. Samtidig fikk nederlenderne bekreftet retten til å stenge Schelde for skipsfart. Antwerpen og de sørlige Nederlandene var således stadig utestengt fra havet, og forsøket på å gjøre Oostende (i belgiske Vest-Flandern) til en stor havneby ble forpurret av nederlenderne og engelskmennene. Som om ikke krigslidelsene var nok, var denne tiden også den sterkeste europeiske nedgangstiden i Den lille istiden – en klimatisk kuldeperiode med nedgang i jordbruk og folketall. Til tross for motgang og underkuelse holdt byene fast på deres lokale rettigheter og motsatte seg spesielt skatter uten stendenes samtykke. Den keiserlige guvernør Marki de Prié hadde liten framgang i å styre de sørlige Nederlandene som en østerriksk provins. Han lot i 1720 en av de ledende borgerne i Brussel henrette, Frans Anneessens, som senere på 1800-tallet ble minnet som en belgisk martyr.