Det fantes ingen valgperiode, en borgerrepresentant satt i vervet så lenge han ønsket. Byprivilegiene i 1735 og 1749 fastla at når en plass var ledig, skulle de sittende borgerrepresentantene be innbyggerne om forslag og så foreslå flere kandidater som magistraten valgte blant. Men dette ble ikke alltid fulgt i de drakampene mellom sittende borgerrepresentanter og magistraten som oppsto rundt valg. I noen tilfeller lot borgerrepresentantene være å spørre innbyggerne, for å kunne drive selvrekruttering. I et kongelig reskript i 1800 ble valgprosessen snudd: magistraten pekte ut tre kandidater og borgerrepresentantene valgte en blant dem. De som ikke ble valgt, ble vanligvis stilt opp på listen også ved neste ledighet, slik at magistraten over tid fikk inn de den ønsket.