Konbaung-dynastiets konger fortsatte å utvikle de administrative reformene som hadde begynt under det gjenopprettede Taungoo-dynastiet (1599–1752), og klarte å skaffe seg større indre kontroll og en større ytre ekspansjon enn sine forgjengere. Den styrkede kontrollen i lavlandet reduserte makten til shanenes ledere. Dynastiet satte også i gang kommersielle reformer som førte til en økt og mer oversiktlig statsinntekt, og pengeøkonomien fortsatte å bli utbygd. I 1857 satte kongen i gang et komplett system med pengeskatter og -lønn, hjulpet av landets standardiserte sølvpengeenhet. Også den kulturelle integrasjonen fortsatte, og for første gang i historien dominerte burmesisk språk og kultur i hele Irrawaddy-dalen hvor mon-språket og -etnisiteten hadde blitt presset ut fram til 1830. De nærmeste shan-rikene overtok også flere av lavlandets normer. Utviklingen av burmesisk litteratur og teater fortsatte, hjulpet av en relativt høy andel lesekyndige menn (halvparten av befolkningen) og kvinner (5%). Fra slutten av det attende århundre ble statens kulturelle og leseferdighetsprosjekter, samt religiøse reformer, hjulpet av sudhamma-reformatorene, hvis kjerne besto av både religiøse og lekfolk-eliter fra det nedre Chindwin-området. Etter dette forsøkte staten å kontrollere sine forskjellige intellektuelle ressurser, men utbredelsen og hurtigheten til reformene var ujevn, og var ikke nok til å motstå den britiske kolonialismen.