Aristoteles og Hippokrates utviklet teorier basert på egyptiske og indiske skrifter om hva sykdom kom ifra. Teorien ble til humoralpatologien, som ble veldig utbredt i Europa i middelalderen på linje med alkymi og astrologi. Humorallæren er en elemental teori om å stabilisere de fire humoralene («humoral» er latin for «væske»). Hippokrates tenkte at verden var bygget opp av motsetninger i fuktighet og varme, og det ble videreutviklet til , , , og i alkymien. Det ble undervist i humoralpatologi på universitetene helt fram til 1800-tallet, da den ble mer eller mindre forlatt til fordel for teorien om miasme. I Tyskland dukket det også opp andre naturterapier på 1800-tallet. Homøopati ble et alternativ til å gå til bartskjærene for å få behandling – og det virket som homøopati hadde bedre effekt siden pasientene ikke mistet blod under behandlingen; operasjoner hadde vært en behandlingsform som ble benyttet for å stabilisere humoralene. Homøopater mener også at vann bærer med seg minnet om såkalte virkningsstoffer som har vært nedsenket i vannet, selv om stoffet ikke lenger kan påvises i vannet fordi væsken har blitt kraftig utvannet.