Skriftet kan deles i to hovedtemaer. Aristoteles er først opptatt av vitenskapens hierarkier. En vitenskap kan enten være produktiv, praktisk eller spekulativ. Fordi de spekulative vitenskaper undersøker det værende for sin egen del er disse ansett for å være overlegne. Studiet av væren qua væren, eller den første filosofi, er ansett for å være bedre enn alle de andre vitenskaper fordi den er interessert i de ultimate årsaker for all realitet, og ikke bare de sekundære årsaker slik de fortoner seg i virkeligheten. Det andre mål er å bevise at væren (τὸ ὄν) vurdert per accidens (κατὰ συμβεβηκὸς) ikke kan studeres som en vitenskap. Væren per accidens er ikke ansett for å ha nødvendig eksistens (per se or καθ᾽ αὑτό) eller å ha eksistens i de fleste tilfeller og fortjener dermed ikke å bli studert som en vitenskap. Aristoteles avfeier dermed studiet av det som er per accidens som en form for pseudovitenskap som passer for sofistene, en gruppe ordkløvere med en filosofisk praksis han kritiserte gjennomgående i Metafysikken.