Elise har et rikt kunstnersinn og opplever å bli stilt overfor en oppgave som består i å lytte til og ta inn over seg alle de sorgtonene hun møter på sin ferd. Slik bearbeides sorgen, og slik vokser hun i innsikt og menneskelighet. Til slutt havner også hun på kirkegåren der hun leter seg fram til spillemannens grav, mens tankene hennes fylles av en visshet om at ønskene vil oppfylles. Og som hånden hennes strekker seg oppover en bauta, faller skuggen av «et fliket rogneblad» over den - som om hennes hånd blir klappet kjærlig av «en anden haand».