En annen utvikling ble at musikken skiftet sin akkord og kadens. Dominanten (den femte tonen, kvinten i en dur- eller mollskala) er den kraftigste akkorden etter tonika (grunntonen) i en skala. I barokken ble både dominant og subdominant (tonen under dominant) brukt, men utover 1700-tallet ble dominant-kadensen nært sagt den eneste. For å skifte toneart, ble ofte modulering brukt, det vil si at man introduserer nye tonearter gjennom løse fortegn slik at man bruker for eksempel G-dur-akkorder i C-dur. I løpet av 1700-tallet ble slike moduleringer oppfattet som dissonans for å komme til neste del av verket. Modulering før klassisismen var som oftest kromatiske øvelser eller kortvarige tilstander, men det var først i løpet av siste halvdel av 1700-tallet at modulering ble brukt til varige toneartskifter.