Katarina og Potemkin hadde en felles ambisjon om russisk kontroll over det sørøstlige Europa, på bekostning av Det osmanske riket. Det er imidlertid karakteriserende for den arroganse han behandlet Katarina med, da han under annekteringen av Krim-khanatet i 1783 ikke tok bryet med å holde henne informert om utviklingen og hun måtte etterspørre rapporter for å unngå ydmykelsen om å være den siste som visste de faktiske forhold. Samtidig viser dette hvor avhengig hun har følt seg av Potemkin, særlig på sine eldre dager.