Endringene i partisystemet var på dette tidspunktet allerede i gang, etter som det allerede sterkt reformerte eurokommunistiiske Partito Comunista Italiano i 1991 hadde oppløst seg selv og dannet Partito Democratico della Sinistra (PDS). Med andre ord, de to partiene som hadde utgjort den italienske venstresiden forsvant tidlig på 90-tallet, sammen med det fremste regjeringspartiet, kristeligdemokratene. I det siste tiåret har det derfor vært pågående forsøk på å danne nye allianser, samt å etablere nye partier som allianser av gamle partier. Siden venstresiden ikke har vært stor nok til å regjere alene, har den også måttet trekke med seg progressive deler av sentrum. En tilsvarende prosess har funnet sted på høyresiden. Sentralt for å forstå denne prosessen er endringene i valgsystemet i 1993 med overgang fra forholdstallsvalg til et system som hovedsakelig var basert på flertallsvalg, men med visse proporsjonale elementer. Normalt har man antatt at dette burde føre til et topartisystem (jfr. Duvergers lov), men i Italia har man i stedet fått en utvikling mot valgallianser.