To år etter Hamsuns død besluttet Gyldendal å utgi hans samlede verker, nå i 15 bind ettersom ble tatt med. Professor Langfeldt anmodet da riksadvokaten om offentlig mortifikasjonssak mot boken, der han ønsket visse avsnitt slettet, dvs. noen beskrivelser fra psykiatrisk klinikk som Langfeldt mente var usanne. Avisene spurte ham da hvorfor han ikke hadde sagt fra om dette straks boken utkom, og fikk til svar at dengang trodde han boken bare ville bli «» - mens den nå viste seg å være oversatt og utkommet i syv andre land. Gyldendal forlag ga beskjed om at de ikke hadde noen myndighet til å rette i Hamsuns verker, og Arild Hamsun påpekte at i så fall kunne man med like god grunn begjære Langfeldts erklæring omstøtt. Enken Marie påpekte videre at professoren vel egentlig underminerte sin egen sakkyndighet, når han la slik vekt på noe skrevet av en person han selv hadde tillagt varig svekkede sjelsevner. Psykiaterne Langfeldt og Ødegård ba da om å bli løst fra taushetsplikten og få offentliggjøre rapporten klinikken hadde utarbeidet om Knut Hamsun - slik han selv gjentatte ganger forgjeves hadde bedt dem om. Men familien Hamsun ønsket ikke dette, og uansett ble saken henlagt. Langfeldt var så urolig over saken at han i februar 1955 ba sosialdepartementet om å intervenere: men sosialminister Rakel Seweriin oversendte i stedet saken til politiet, der kriminalsjef Lars L'Abée-Lund henla den uten forføyninger.