Marie de Frances mest kjente verk er de tolv versnovellene hun skrev under betegnelsen , en sjanger skapt av henne selv. I prologen forteller hun at hun egentlig hadde tenkt å overføre historier fra latin til «romansk», altså å oversette antikke romaner. Men ettersom slike fortellinger var blitt så vanlige, valgte hun heller å gjenfortelle keltiske sagn som dikt. Disse kalte hun . Alle handler om kjærlighet, fortalt etter et fast grunnskjema i tre deler, der paret først er lykkelig, men utsettes for prøvelser og ulykker før de finner hverandre igjen, der trofast kjærlighet belønnes, mens svik og troløshet straffer seg. Maries kvinneskikkelser har lite til felles med trubadurdiktningens fjerne diva. Hennes damer er aktive og deltagende kvinner. I «Asketreet» blir et hittebarn funnet ved et nonnekloster der hun vokser opp - under navnet Asketreet. En greve faller for henne og tar henne til sin frille. Men han forventes å gifte seg med en jevnbyrdig, en adelsdame. Asketreet godtar dette, gjør til og med brudekammeret i stand med sitt eget vakreste teppe. Slik blir hun gjenkjent av sin mor, og belønnes for sin lydighet mot skjebnen da greven velger å gifte seg med henne, i stedet for med adelsdamen som viser seg å være hennes egen tvillingsøster. Historien gjenfinnes hos Chaucer i ; han kaller piken Griselda. Christine de Pisan bruker også historien om Griselda; Boccaccio skriver om Griselda i , mens John Gower endret navnet hennes i i .