Keiser Henry var allerede opptatt av å få avsatt Welf-tilhengeren erkebiskop Hartwig II av Bremen. Han måtte videre dømme i en konflikt i markgrevskapet Meissen på den østlige grensen til imperiet, hvor markgreve Albrekt I av Meissen måtte avverge påstandene som ble fremmet av broren Theoderik og landgreve Hermann I av Thüringen. I mellomtiden fikk opposisjonen i vest en dramatisk utvikling, da hertugene i Brabant og Limburg slo seg sammen med erkebiskop Bruno III av Köln. Et massivt forbund sammensverget seg mot keiseren, blant dem erkebiskop Konrad av Mainz, erkekansler i Tyskland, og hertug Ottokar I av Böhmen, samt Henriks gamle rival Henrik Løve, fyrstehuset Zähringen i Schwaben, den engelske kongen, og ikke minst paven, rasende over drapet på Albert av Louvain.