I mellomkrigstiden ble Louise Isachsen en av de sentrale aktørene i den såkalte «abortkampen». Louise Isachsen hadde et kristent livssyn, men mente at i noen tilfeller måtte lovverket tillate fremprovosert abort (abortus provocatus). I 1931 fremla hun et forslag til regler om når en kvinne kunne få utført abort. Hun understreket at hun ikke var tilhenger av «fri abort», og at det heller ikke burde være legens subjektive bedømmelse som avgjorde om det skulle innvilges abort. Etter Isachsens mening måtte man legge helt objektive kriterier til grunn; for eksempel måtte svangerskap som følge av voldtekt eller incest kunne avbrytes. I sitt skriv gjorde hun rede for den daværende ordlyden i straffeloven § 245, som nedla forbud mot såkalt «fosterfordrivelse», altså fremprovosert abort. Hun kommenterte andre forslag til lovendring, fremsatt av henholdsvis overlege Kristen Andersen, lege Tove Mohr, og lege Stian Erichsen. Deretter gjenga hun forslaget hun selv hadde fremsatt på møte i Medicinsk Selskab den 27. februar 1931. Hun gikk inn for at ordlyden i straffeloven § 245 skulle beholdes, men få et tillegg som hjemlet abort i visse tilfeller. Isachsen foreslo følgende bestemmelser: Betegnelsen «mindreverdige individer» var i tråd med mellomkrigstidens utbredte syn på blant annet personer med psykiske funksjonshindringer og minoritetsbefolkninger. Dette var i en tid da myndigheter såvel som de brede lag av befolkningen i Norge mente at Staten var berettiget til blant annet å sterilisere tatere. Dr. Isachsens ordbruk vil derfor neppe ha vakt oppsikt da forslaget hennes ble fremsatt i 1931. Ikke lenge etter fremsatte straffelovkomiteen av 1932 et forslag til en ny lov kalt , som skulle hjemle tvangssterilisering av «mindreverdige organismer», definert som åndssvake, sinnssyke, omstreifere, og så videre.