Forut Sengoku-perioden, grovt sett 1500-tallet, ble de fleste borgene kalt for (山城), eller «fjellborger». Selv om de fleste borgene senere ble bygget på toppen av fjell eller åser, ble disse bygget et godt stykke unna fjellene og høydedragene. Trær og annet bladverk ble fjernet, og stein og jord fra fjellene ble skåret og hogd ut til grove festningsverk. Festningsvoller ble gravd for å hindre framrykningen til motstanderne, foruten også gjøre det mulig å rulle store steiner ned på fienden. Vollgraver med vann ble konstruert ved å lede elver ned i dem. Bygningene ble reist hovedsakelig av kvistflettverk og mørtel, tak av halm, eller tidvis også spontekke av tre. Små innganger i murene eller planker kunne bli brukt for mønstre grupper av bueskyttere. Den største svakheten for denne typen var dens generelle ustabilitet. Takhalm var mer brannfarlig enn selv tre, og været og jorderosjon forhindret at strukturen kunne være særlig stor eller tung. Til slutt gikk japanerne over til benytte steinstrukturer og økte fjelltoppen med et lag av småstein, og deretter et lag av store steiner over disse igjen, men ikke mørtel. Denne strukturen gjorde det mulig med større, tyngre og mer varige bygninger.