Viktigheten av offisiell adopsjon i det romerske samfunn har ofte blitt betraktet som en bevisst tilbakevisning av prinsippet med dynastisk arv og har vært bedømt som en av faktorene for periodens framgang. Det var imidlertid ingen ny praksis. Det var vanlig for patrisierfamilier å adoptere, og romerske keisere hadde adoptert arvinger også tidligere. Augustus hadde adoptert Tiberius, og keiser Claudius hadde adoptert Nero. Julius Cæsar, og instrumental for overgangen fra republikk til keiserrike, adopterte Gaius Octavius, som da ble hetende Octavianus, og tok senere navnet Augustus, og ble da i praksis Romas første keiser (men benyttet selv tittelen «førsteborger»). Det var en familieforbindelse da Trajan adopterte sin fetter Hadrian, og Hadrian selv gjorde sin halvnevø ved ekteskap Antoninus Pius til adoptivsønn og arving. Antoninus Pius adopterte Lucius Verus og Marcus Aurelius. Framfor å velge en adoptivsønn, ble Marcus Aurelius etterfulgt av sin biologiske sønn Commodus, noe som ble betraktet som et ulykkelig valg og begynnelsen på Romerrikets tilbakegang.