I forskningslitteraturen dukker uttrykket «henological» opp så tidlig som i 1943. Teologen Eric Lionel Mascall brukte det som betegnelse på et gudsbevis av Thomas Aquinas, hvori guds enhet oppsto fra tingenes mangfoldighet. Den franske filosofen Étienne Gilson brukte begrepet «énologie» i 1948. Gilson brukte det som en betegnelse på den nyplatonske enhetstenkning innenfor den europeisk-kristne middelaldertradisjonen for å skille det fra kristne ontologiske ideer. Fagbegrepet «henologi» ble først definert av den norske filosofihistorikeren Egil A. Wyller. I 1960 førte hans avhandling til at begrepet «enhetslære» ble skilt fra «værenslæren» (ontologien). Han ville forankre det fundamentale skillet mellom det værende og det værenstranscendente som ble understreket av antikkens filosofer, i moderne forskingsterminologi. Wyller betegnet denne motsatsen som «henologisk differens». Han regnet alle filosofiske tradisjoner som fulgte en idealistisk lære som en helt transcendent enhet, og som virkeområdet for henologien, eksempelvis også Johann Gottlieb Fichtes enhetsbegrep. I nyere språkbruk blir begrepet «henologi» vanligvis ikke forstått på denne omfattende måten, men spesielt knyttet til enhetslæren hos antikkens platonikere.