Mange av Haydns verker er organisert på sonatesatsform som hos ham viser disse elementene: : Presentasjon av det initielle musikalske materialet i hovedtonearten som følges av en modulasjon i dominanten (medvirker til en økning i den musikalske spenningen), og en kadens med oppløsning i dominanten. Et spesielt kjennetegn hos Haydns eksposisjoner er at han til forskjell fra Mozart og Beethoven ofte ikke benytter seg av et kontrasterende sidetema, i stedet gjentar han hovedtemaet eller en variant av dette. : det musikalske materialet blir transponert, transformert og gjerne fragmentert mens det moduleres til en rekke fjerne tonearter. Ofte nås det et høydepunkt, vanligvis i mollparallellen. (også kalt ): Materialet fra eksposisjonen presenteres på nytt, denne gangen stort sett i grunntonen. Ofte inneholder rekapitulasjonen en andre utvikling, gjerne med en utforskning av subdominanten fra det samme punkt der det i eksposisjonen moduleres til dominanten. Til forskjell fra Mozart og Beethoven bytter Haydn ikke sjelden på rekkefølgen av temaene i rekapitulasjonen.