Dikterisk var Wergeland inne i en svært produktiv periode, men «stumpene» lå ikke på noe høyt nivå fra noen av partene, før Welhaven sommeren 1832 kom med et nytt innlegg, en liten bok kalt som virker noe smålig, men redegjør for hvor uferdige og feilslåtte Wergelands arbeider fremstod for en stilsikker ordkunstner som Welhaven. Boken inneholdt en del av versene fra Stumpefeidens første periode, og nådde utenfor landets grenser, idet det ble omtalt både i bladet i Sverige og i . Wergeland og Welhaven førte en kort debatt i det sistnevnte bladet. Skriftet førte også til at Nicolai Wergeland rykket ut med til forsvar for sin sønn, utgitt 9. februar 1833.