Han var kommet til «verdenshavet» der en kro lå ved bredden. Den gamle ølkonen Siduri tok ham for å være en drapsmann og dro slåen for døren ved synet. Likevel slapp hun ham inn da han truet med å slå inn døren. Han fortalte henne så om Enkidus død og sin egen sorg, at han ikke lot vennen bli gravlagt før han så en likorm dette ut av den dødes nese. Nå var han selv blitt redd døden og spurte Siduri om veien til Utnapisjtim, men hun forklarte at en slik reise ikke lenger er mulig for mennesker. Bare Sjamasj kan krysse havet, der «dødens vann» angivelig lå midtveis, og i tillegg var det fergemannen Ursjanabi og «steinvesnene». Disse kunne Gilgamesj høre inne i skogen, så han angrep og knuste dem. Fergemannen Ursjanabi forklarte at reisen over havet var umulig nå som kongen hadde knust steinvesnene. I stedet forsøkte de å stake seg vei gjennom «dødens vann» uten å komme i berøring med dem. Gilgamesj laget et seil av klærne sine, og etter tre dager nådde de faktisk kysten der Utnapisjtim og hans kone bodde. Kongen fortalte ham om tapet av vennen sin, men Utnapisjtim ba ham om ikke å dyrke sorgen, for livet som velkledd og velfødd konge var langt å foretrekke «». Den gamle minnet Gilgamesj på hans plikter mot folket sitt og templene deres. Menneskets skjebne er å dø, knekket som et siv; døden er uunngåelig for alle. Utnapisjtim talte også om «anunnakienes» forsamling, underverdenens store guder, som avtaler liv og død med morgudinnen Aruru.