Bebop ble utviklet da den yngre generasjonen av jazzmusikere ekspanderte de kreative mulighetene i jazzen utover den populære, danseorienterte swingstilen med en ny «musikerens musikk» som ikke var dansbar og krevde oppmerksom lytting. Da hensikten med bebop ikke var dans, kunne musikerne spille i raskere tempo. Bebopmusikerne utforsket avanserte harmonier, kompleks synkope, alterasjon, utvidete akkorder, akkorderstatninger, asymmetrisk frasering, og intrikate melodier. Bebopgrupper brukte rytmeseksjonen på en måte som utvidet deres rolle. Hvor nøkkelensemblet i swingperioden var storband med opp til fjorten musikere som spilte som i et ensemble, besto den klassiske bebopgruppen av et mindre antall musikere bestående av saksofon (alt- eller tenor), trompet, piano, kontrabass og trommer, som spilte som støtte for solistene. Framfor å spille tungt arrangert musikk, spilte bebopmusikere melodien i en sang (kalt for «hodet») med akkompagnement fra rytmeseksjonen, fulgt av en seksjon hvor alle musikerne framførte improviserte soloer, og deretter vendte tilbake til melodien mot slutten av sangen.