Unionen forble innledningsvis under den britiske monarken som selvstyrt domene i det britiske imperiet. Da Westminsterstatuttet i 1931 ble vedtatt, ble unionen regnet som likeverdig til andre samvelderiker, og Storbritannia kunne ikke lenger innføre lover på vegne av Sør–Afrika. Dermed oppstod en separat sørafrikansk trone, og kongen hersket i landet som konge av Sør–Afrika fremfor som konge av Storbritannia. Monarken ble representert i Sør–Afrika av en generalguvernør, mens den effektive makten ble utøvd av statsministeren som var regjeringssjef. Louis Botha, tidligere boergeneral, ble utnevnt til den første statsministeren i unionen og ledet en koalisjon som representerte de hvite afrikander og de engelsk–språklige samfunnene. Tiltale i domstolene ble ført i kronens navn, sitert i formatet Rex v anklaget, og regjeringstjenestemenn tjente i kronens navn. I løpet av unionens tid, ble den kongelige stilen til monarken modifisert, med Elizabeth II som den siste regjerende dronning av Sør–Afrika.