På det tidspunktet hadde situasjonen blitt dårlig for de utplasserte dansk-norske sjøstyrker som besto av få fregatter og flere snauer som hukkerter. De mange svenske kaperfartøyer krysset til sjøs, og tok til og med opp kamp med orlogsfartøyer ved flere tilfeller. Viljen om å ta initiativ som hadde eksistert i Niels Juels æra hadde forsvunnet, og var erstattet av forsiktighet og passivitet. General Waldemar Løvendal, som ble stattholder i Norge ved ankomsten i høsten 1710, var sterkt misfornøyd med situasjonen i marinen, spesielt med skipssjefenes passivitet.