Harlan er særlig kjent for den grovt antisemittiske propagandafilmen . Filmen var en av de mest kjente under det tredje riket. Innen 1943 hadde omkring 20 millioner sett filmen. Himmler bestemte straks etter premieren i september 1940 at den skulle vises for tyske soldater og ble vist gjentatte ganger for SS-enheter før «aksjoner» mot jøder. Filmens rolle i jødeforfølgelsene på den tiden var så viktig at den fortsatt er forbudt å distribuere i Tyskland. Den var laget for å skape frykt i befolkningen for «raseskjending» eller raseforurensing. Filmen viste hvordan nazistene ønsket at deres lover skulle anvendes og kan tolkes som en legitimering av antijødiske tiltak som segregering, deportasjon og drap. Filmen var nøye tilpasset nazistenes ideologi. De litterære foreleggene var sympatisk innstilt til jødene på samme måte som den britiske filmen med samme navn (av Lothar Mendes, 1934). Harlans film var et svar til Mendes versjon. Etter krigen ble det avslørt at Harlan hadde brukt internerte jødiske tsjekkere som statister som skulle se minst mulig «ariske» ut. Dommeren i saken mot Süss erklærer i filmen at Süss' forbrytelse var «den skammen og lidelsen som vårt folks kropp og sjel har gjennomgått på grunn av ham». Denne dommen reflekterte tydelig loven til beskyttelse av tysk blod og tysk ære innført i 1935. Retten dømte Süss til døden fordi enhver jøde som omgås kjødelig med en kristen skal henges. Filmens budskap var tydelig: Fordriving og straffing av jøder var lovlig og nødvendig. Harlans film medvirket til å legitimere jødeforfølgelse som noe naturlig, riktig og veletablert.