Det irakiske flyvåpenet hadde ikke mange fly, og kunne bare bombe på måfå i raske hit-and-run angrep for minst mulig opphold innenfor iransk luftterritorium. Mangel på effektiv ledelse med mange mål av varierte karakter for et flyvåpen som var overarbeidet i de meste intense perioder når iranske storoffensiver pågikk, var et problem fram til våren 1986. Det var først etter man hadde besluttet om å ikke la seg provosere til nye «runder» for å konsentrere seg om å slå ut Irans økonomi og man hadde fått et rakettarsenal som kunne når Teheran og andre storbyer i Irans indre landet, irakerne fikk et overtak i luftkrigen.