Ved 731 hadde Æthelbald alle engelskmenn sør for elven Humber under sitt overherredømme, i henhold til Beda. Det er få direkte bevis på forholdet mellom Æthelbald og de kongene som var avhengig av ham. Generelt var en konge som underlagt en overherre som Æthelbald fortsatt å regne som en konge, men ville ha sin uavhengighet innskrenket i en del tilfeller. Chartere er en viktig kilde for bevis på dette forhold. Charter var skriftlige dokumenter som skjenket landområder til tilhengere eller kirkemenn, og ble bevitnet av kongen som hadde makt til å bevilge land. Et charter som ga land i området til en av småkongene kunne nedtegne navnene på både småkongene og overherren. En slik vitneliste kan eksempelvis bli sett i . Titlene gitt til disse kongene i disse dokumentene kan også være avslørende: en konge kunne ble beskrevet som en «subregulus», det vil si en «underkonge».