I denne perioden var fremmedlovgivningen på sitt mest liberale. Med unntak av tatere og jesuitter kunne alle utlendinger fritt arbeide og bosette seg i Norge. Terskelen for å bli regnet som norsk var også svært lav: Fastboende utlendinger som hadde hatt fast opphold i landet i minst tre år ble betraktet og behandlet som norsk statsborger, og det var heller ikke nødvendig å søke om dette. Den liberale perioden ble kortvarig.