Allerede tidlig i middelalderen var det samer som rettet seg mot spesialisering innen villreinfangst og tok i større grad enn andre tok høyfjellet i bruk. Blant annet organiserte de store jaktlag. Disse ble tidligere kalt fjellsamer. Villreinjakt var på 1700-tallet enda av betydning for sjø- og fjellsamer, selv om tamreinhold fikk stadig større betydning. På midten av 1700-tallet ble det vanlig at samer skaffet seg gevær til bruk i jakten, noe som fikk stor betydning for videre utvikling. Med innføring av jaktvåpen behøvdes ikke mange samarbeidende jegere for å drive fangst. Når jakten kunne foregå individuelt gikk også siidafellesskapet i oppløsning. De samiske jegerne hadde også en annen fordel, nemlig at de ikke var så kresne som nordmenn. Nordmenn ville heller sulte enn å spise måke, kråke, rev, oter, bjørn og andre dyr, mens en same med jaktvåpen gjerne skaffet seg mat ved å nedlegge slike dyr.