Sjangerbegrepet begynte i antikkens Hellas, og føres vanligvis tilbake til Platons bemerkninger om mimesis (etterligning), og både Platon og Aristoteles på 300-tallet f.Kr. på bakgrunn av etterligning. De skilte mellom fortellende diktning og dramatisk diktning. Derimot ble ikke lyrikk medregnet, som ble betraktet som poesi framført til akkompagnement av lyre, men skilte mellom ulike former ved type versemål som ble benyttet. Aristoteles brukte biologiske konsepter til klassifiseringen av litterære sjangere, som han kalte «arter» (). Disse klassifiseringene er diskutert i hans avhandlinger og . Først utpå 1500-tallet, under innflytelsen til den italienske lærde humanisten Francesco Petrarca ble det vanlig å forstå lyrikken som en selvstendig sjanger.