Etter at den felles nordiske kongen Kristoffer av Bayern døde i 1448, oppsto det strid om tronfølgen til den norske tronen og det var det norske riksrådet som skulle velge ny konge. Det var hovedsakelig to fløyer ved dette valget. Den danskvennlige fløyen ville velge grev Christian av Oldenburg til felles unionskonge, og denne fløyen ble ledet av Hartvig Krummedike, som da var kommandant på Akershus festning, og den danske biskopen Jens Jakobsson Blik av Oslo bispedømme (ca 1380-1452), omtalt som Erik av Pommerns kansler i 1418. Den svenskvennlige fløyen ville velge Karl Knutsson Bonde til konge, og denne fløyen ble ledet av erkebiskopen av Nidaros, Aslak Bolt og kommandanten på Tunsberghus, Erik Sæmundsson. Denne fløyen ønsket en redusert sentral kongemakt i unionen mellom de tre land, og med større innflytelse til de enkelte lands riksråd. I juni 1449 gikk riksrådets flertall inn for grev Christian, en avgjørelse som markerte overgangen fra arvekongedømme til valgkongedømme. I sin håndfestning («kongekontrakt») lovet Christian å komme til Trondhjem neste sommer for å la seg hylle. Men Karls tilhengere fikk allmuen på Frostating til å si seg villige til å velge ham til konge på visse vilkår.