Halldis Neegård Østbye og hennes mann Peter Østbye ble etter den tyske kapitulasjonen etterlyst og de forsøke (sammen med fostersønnen som var frontkjemper) å skjule seg på hytta i Rendalen. Da Peter Østbye ble syk reiste han ned i bygda for å få hjelp, der ble han gjenkjent, lokket i en felle og avhørt. De ble tatt av hjemmestyrker i Rendalen 15. mai 1945. De oppholdt seg i en hytte i nærheten av Neegård der hun kom fra og mannskapet skjøt med automatvåpen mot hytteveggen for å få dem til å komme ut og overgi seg. Fostersønnen ble ansett som farlig og hjemmestyrkene løsnet derfor skudd. I desember 1948 kom saken hennes opp for Oslo byrett. Særlig oppmerksomhet ble rettet mot brevet hun 7. oktober 1942 skrev til Quisling om tiltak mot jødene i Norge (de norske jødene ble deportert til Auschwitz noen uker senere på høsten). I brevet gikk hun inn for at jødeproblemet måtte løses uten sentimentalitet og på samme måte som dyr måtte de ifølge Østbye drepes raskt og smertefritt. I rettssaken hevdet hun at brevet ble misforstått og at det gjaldt jødiske partisaner, mens jøder generelt skulle deporteres til egen stat - domstolen avviste dette som bortforklaringer. Hun ble 22. desember 1948 dømt til syv års tvangsarbeid. Dommen kom på bakgrunn av verv i partiet, utfall mot jødene og tilfeller av angiveri.