Ved arveoppgjøret gikk det meste av formuen til hans to sønner i Russland. Hans søster Martina arvet imidlertid også betydelige beløp, som ble omgjort i legater. Hun døde i 1893, noen måneder etter broren. Hermans polske enke hadde da vært på besøk i Christiania for å overtale den kreftsyke Martina til å testamentere alt til Hermans to sønner. Martina nektet, og sørget for å sette opp et testament der hun opprettet en rekke legater til veldedige formål, men også sørget for at hennes slektninger i Norge ble innsatt som arvinger. Tretten dager senere døde hun. Hermans enke anla sak på vegne av sine to sønner, der hun bestred Martinas arvingers rett til midlene som hun hadde arvet etter Herman. Arvestriden pågikk i en årrekke, men i 1903 ga russisk høyesterett de norske arvingene medhold. Så anla de norske arvingene krav mot legatstyret som rådet over legatene som Martina hadde opprettet i sitt testament; de mente at de fikk tilkjent mindre enn de hadde krav på. Høyesterett ga legatstyret medhold; avgjørelsen falt i 1912.