Det er vanskelig å plassere Alfred Janson i en stilmessig bås. Hans tidlige verker var i et modernistisk tonespråk, men han søkte seg etterhvert over i mer tonale baner. Han var selv stolt av (1967) for blandet kor, celli, slagverk og harpe, et verk som regnes som et av hovedverkene innen norsk såkalt nyvennlighet. Han blir gjerne omtalt som en moderne romantiker, som har latt seg inspirere av både jazz og elektronikk. Hans verker avspeiler kreativ kraft, originalitet og viljestyrke, samtidig som de har en lys lyrisk undertone. Han lot seg ofte inspirere av politiske temaer, og er kanskje den eneste norske komponist som har oppnådd en demonstrasjon mot en fremførelse i Oslo Konserthus, fordi det aktuelle verk var en hilsen til spiondømte Arne Treholt. Et nyere verk med klart politisk tilsnitt er fra 2003, som Janson skrev etter den amerkikansk-britiske invasjonen av Irak. I den mer humoristisk-politisk genre står som en milepæl - en ikke helt snill collage over norsk kulturdebatt anno 1970. I sistnevnte genre er også korsuiten til tekst av Arild Nyquist, hvor komponisten, antakelig som den eneste i verden, benytter tempoangivelsen Hambo Lento.