Omkring 1470 begynner den italienske keramikken å stadig tydeligere skille seg fra de spanske inspirasjonskilder. Det gotiske formspråket med løvverk og inskripsjoner med gotiske minuskler tok opp dekorelement fra renessansen som granateplemønster, rosetter, akantusslynger, arabesker og portrettbyster i samtidens stil. Rundt 1500 blomstret majolikakunsten ut i full blomst. Fra å tidligere fremst å ha bestått av albareller (en type smale apotekskar), kanner og krus begynte man nå å skape stadig flere former, og stadig mer påkostede gjenstander, samtidig som fargeprakten øket. Utviklingen gikk etter to linjer: ornamental og figurisk. Den ornamentale kjennetegnes fremst av grotesker. I Faenza ble stilen utviklet til en sart planteornamentikk med palmetter og løvverk av akantus, avsluttet med maskaroner eller delfinkropper, festonger, kranser og vaser. Høydepunkt for stilen betegnes av Casa Pirottas verksted i Faenza omkring 1525, der man anvendte teknikken «a berettino» - med en lyseblå tinnglasur istedenfor en hvit, og utsparte motivet på en i mørkeblått malt bunn. I huset Medicis verksted i Caffagiolo knyttet man an til groteskstilen i Faenza.