Fram til 1805 var det i Norge vanlig å begrave prominente personer under kirkegulvet. Alle bykirker ble pålagt å finne seg gravplasser utenfor bygrensa. Før 1805 ble adelige, amtmenn og personer fra den lokale overklassen ble plassert nærmest alteret, som ble ansett som det beste stedet. Skikken med å gravlegge folk inne i kirkene opphørte i 1805, grunnet at det var helsefarlig. Fra da av ble alle begravd på kirkegårdene utenfor. For Christianias del betydde dette nedleggelse av kirkegården rundt Vår Frelsers kirke. I 1807 kjøpte kirken derfor inn et stykke jord ute i bymarken til anleggelse av gravlund for bymenigheten. Året etter ble jordstykket tatt i bruk som Vår Frelsers gravlund.