Forfatteren snakker om talekunstens forfall som har oppstått ikke bare fra tapet av personlig frihet, men også fra moralens ødeleggelse, og som til sammen har ødelagt den høye ånd som fremmer det opphøyde. Avhandlingen er tydelig sentrert i den brennende tvisten som preget det første århundre e.Kr. i latinsk litteratur. Om Petronius pekte ut retorikkens utsvevelser og de pompøse, unaturlige teknikkene til skolene av talekunst som årsaker til forfall, sto Tacitus nærmere Longinos i å tenke at roten til denne dekadanse var etableringen av fyrstedømme som, selv om det brakte stabilitet og fred, også fremmet sensur og førte til slutten på ytringsfriheten. Veltalenhet ble således kun en stiløvelse.