Den historiske bakgrunnen for Kirkens engasjement skriver seg fra hendelsene i Europa under investiturstriden mellom pave og keiser. Gjennom middelalderen hadde konger en rekke steder lagt seg opp i bispe- og pavevalgene, og den tyske keiseren hadde flere ganger nominert sine pavekandidater, under henvisning til en urkirkelig doktrine om at paven skulle velges av «Romas befolkning og geistlige». En situasjon med to rivaliserende motpaver i 1059 førte året etter til at pave Nikolas II erklærte at pavevalg skulle foretas av Kardinalkollegiet. Pavedømmet dannet en høyere domsmyndighet og posisjonerte seg i 1075 under den senere paven, Gregor VII, med 27 teser som den verdslige makts overordnede, slik himmelens makt stod over jordens. Pave Gregors påfølgende edikt, som bannlyste alle verdslige herskere som la seg opp i pave- og bispevalg, førte til åpen strid med keiser Henrik IV fram til et kompromiss ble inngått i 1122. Men Gregors teser om Kirkens absolutte overhøyhet over den verdslige makt levde videre internt i Kirken blant de såkalte «gregorianerne».