Ireneus ser menneskenaturen som noe potensielt, det er nærmest som et lite frø. Det kan vokse mot modenhet. Dette fører så til at menneskenaturen krever kontakt med godt og ondt for å vokse, som en slags næring i denne oppdragelsen. Ireneisk teodicé handler om en åndelig vekst og at Gud bruker det onde i denne prosessen. Det onde er dermed gjort formålstjenestlig ut ifra målet.