Før 1934 var det kun tillatt å sterilisere kvinner som av medisinske grunner ikke burde bli gravide. Den nye loven av 1934 (gjeldende helt til 1977) åpnet også for tvangssterilisering, ved at man ønsket «en øket kontroll av mindreverdige individers forplantning av slekten.» Med «mindreverdige» mente man først og fremst sinnssyke og «åndssvake» (psykisk utviklingshemmede). Totalt 2123 «mindreverdige» ble sterilisert etter 1934-loven; av dem ble 922 personer begjært sterilisert av andre enn dem selv (foreldre eller verge). Formelt sett var inngrepet frivillig, men mange undertegnet for å bli utskrevet fra en institusjon, for ikke å bli fratatt barn de allerede hadde eller for å få utført abort. Flere av inngrepene var derfor i praksis tvangssterilisering. En annen gruppe som ble utsatt for tvangssterilisering i Norge, var «omstreifere», altså tatere, sigøynere eller andre reisende eller hjemløse personer. 125 omstreifere ble sterilisert etter 1934-loven, og i tillegg kan ytterligere 230 blitt sterilisert utenom loven; ved såkalt medisinsk sterilisering, men uten at det forelå en medisinsk årsak. Spesielt foreningen Norsk misjon blant hjemløse og legen Johan Scharffenberg var pådriver for sterilisering av omstreifere.