Saken kom opp for retten i den 11. januar 2000. Hvilket standpunkt Irving ville innta i forhold til holocaust, ble indikert da en kvinne benyttet en av rettssakens pauser til å fortelle ham at hennes foreldre ble gasset i hjel i Auschwitz. Irving svarte: «Madam, det vil kanskje glede deg å vite at de nesten helt sikkert døde av tyfus.» Irving skulle under rettssaken presisere at han ikke har nektet for at jødeforfølgelsene fant sted, men mente at omfanget var overdrevet av jødiske grupper og at de fleste jødene som døde i konsentrasjonsleirene døde av tyfus og lignende sykdommer, først og fremst som følge av vanskjøtsel. Han benektet imidlertid at drapene på jødene skjedde i henhold til en overlagt og systematisk plan, og han nektet stadig å medgi at Hitler hadde gitt direkte ordre til folkemordet. Han brukte mye av tiden på å argumentere for at gasskamrene aldri hadde eksistert. Og Irving kalte stadig de overlevende fra Auschwitz og andre utryddelsesleirer for «løgnere». For de mange tilhørerne under rettssaken vakte det oppsikt at Irving ofte omtalte Hitler som «Adolf». Det førte også til medieoppslag da Irving i sin sluttprosedyre ved en glipp tiltalte dommeren som «Mein Führer» fremfor «My lord». Irving førte sin egen sak, uten hjelp fra assistenter. Dette var først og fremst et kostnadsbesparende tiltak, men det har også blitt hevdet at Irving ikke ønsket å dele rampelyset med en advokat. Dessuten hadde han liten tro på at en advokat kunne beherske den omfattende informasjonsmengden som skulle fremlegges under rettssaken.