Formen ble populær med postmodernismen på 1980-tallet, men er kjent langt tilbake i tiden. Et berømt eksempel er Miguel de Cervantes' Don Quijote, der forfatteren i første del (1605) hevder å gjengi en oversettelse av et arabisk manuskript, mens personene i annen del (1615) blir gjenkjent, både av folk som har lest del 1 og en «falsk» fortsettelse (skrevet av en annen forfatter). Et annet er Laurence Sternes (utgitt heftevis 1759–67), der hovedpersonen (i jeg-form) forsøker å skrive om sitt liv, men takket være en ustoppelig hang til digresjoner aldri kommer lenger enn til den dagen da han ble født. Fortellingen inneholder også diskusjoner med ulike, tenkte lesere og kritikere.