Selv om Olmi selv betraktet sine arbeider som et motsvar til den italienske nyrealisme, passer hans filmer like fullt inn i dette kunstneriske konsept. I filmene opptrer, som i mange av nyrealismens filmer, ikke-skuespillere på originalskueplasser. Filmene har lange og langsomme opptak og kommenterer de lavere klassers sosiale realiteter, selv om nyrealistene er heller tilbakeholdende med å la filmene ytre noen desidert politiske oppfatninger. Olmis vegring mot å karikere sine rollefigurer eller behandle dem nedlatende, hans åpenbare sympatiske tilnærming til skikkelsene og deres omverden, gjør det vanskelig å sette ham i bås.