Våren 1958 hadde Ingeborg Bachmann suksess med hørespillet , som Inger Hagerup oversatte til norsk i 1962. Det ble sendt i NRK med tittelen . Den 15 år eldre forfatteren Max Frisch skrev et beundrerbrev der han hevdet at «». Samme sommer avtalte de å møtes i Paris, og innledet et kjærlighetsforhold enda Frisch mente han ikke kunne bo sammen med en kvinne han var glad i. Begge mente at samliv hindret enhver forfattervirksomhet. Alt sommeren 1959 fikk han Bachmann sendt til Roma, og med på reisen sendte han den nygifte Hans Magnus Enzensberger i håp om at de to skulle finne hverandre. Da det skjedde, tilstod Frisch sin sjalusi i brevene, som han beskrev «». Samme høsten fridde han til Bachmann i et brev, men noe ekteskap ble aldri av. Sommeren 1962 var han pint av lengsel mens hun var på opplesningsturné til USA og møtte Hannah Arendt; men så møtte han den 23 år gamle studenten Marianne Oellers som satte den 36 år gamle Bachmann i skyggen. Ingeborg Bachmann brøt sammen og innledet en rekke sykehusopphold. I januar 1963 var hun i Zürich for å fjerne livmoren («»). Samtidig ble Frisch hyllet i New York der teaterstykkene hans ble satt opp, mens han bodde med kjæresten i Park Avenue, i leiligheten som tilhørte Marlene Dietrich. Så skrev han romanen (utgitt 1964) som siterte noen av Bachmanns brev ordrett. Hun ba ham derfor returnere brevene hennes. Det ville han ikke, og i 2023 ble brevvekslingen deres utgitt. Riktignok hadde Bachmann destruert de fleste brevene hun fikk fra ham; men de var likevel bevart, ettersom Frisch hadde tatt avskrift eller gjennomslag da han skrev dem.