Allerede i barndommen drømte Zamenhof om et fellesspråk for alle. Han vokste opp i byen Białystok i daværende Russland, hvor fem språk ble talt. Dette førte ofte til misforståelser og dårlig kommunikasjon. Han lurte på hva som kunne få folk til å forstå hverandre bedre, og snart ble ideen om et felles språk født. Det skulle ta flere år før han bestemte seg for å realisere barndomsdrømmen om et fellesspråk. I begynnelsen tenkte han på en gjenopplivelse av latin, men etter å ha lært språket skjønte han raskt at det var for vanskelig til å benyttes til internasjonal kommunikasjon. Etter å senere ha lært engelsk, skjønte han at bruken av affikser, forstavelser og etterstavelser, kunne gjøre et språk fleksibelt og holde det nødvendige ordforrådet nede, noe som ville gjøre språket mye enklere og raskere å lære. På gymnaset bestemte han seg for å skape et språk ved hjelp av affikser som kunne bli både fleksibelt og lettlært. Han bestemte seg å ta ordrøttene fra de romanske språkene, med innslag av germanske og slaviske språk. Denne versjonen av esperanto kalles idag , men er svært forskjellig fra dagens esperanto. Zamenhofs skolekamerater lærte seg raskt språket, og bidro i byggingen av språket. I 1895 skrev han «Jeg jobbet i seks år med å forbedre språket, selv om det allerede i 1878 så ut til at språket var klart». Da han var klar til å publisere språket, slapp det ikke gjennom tsarist-sensuren. Skuffet satt han tilbake, men tilbrakte tiden med å oversette verk som Bibelen og Shakespeare. I 1887 publiserte han endelig et hefte kalt med introduksjon til «» (esperanto for ) under pseudonymet «Doktoro Esperanto».