Der er dokumentert at nebularhypotesen først ble foreslått i 1734 av Emanuel Swedenborg. Immanuel Kant, som var kjent med Swedenborgs arbeid, utviklet teorien videre i 1755. Han argumenterte for at gassfylte skyer – stjernetåker – som roterer sakte, gradvis kollapser og flates ut på grunn av gravitasjon og at de til slutt daner stjerner og planeter. En lignende modell ble foreslått i av Pierre-Simon Laplace i 1796. Den inneholdt en sammentrekkende og avkjølende protosolar sky – den protosolare tåken. Etterhvert som tåken trakk seg sammen, flatet den ut og spredte ringer av materialer som senere kollapset til planeter. Laplaces modell var dominerende på 1800-tallet, men det var en rekke problemer den ikke kunne gi svar på. Hovedproblemet var drivmomentfordelingen mellom solen og planetene. Planetene har 99 % av drivmomentet, og det faktum kunne ikke forklares av nebularhypotesen. Som et resultat ble denne teorien for planetdannelse i hovedsak oppgitt på begynnelsen av 1900-tallet.