Det adskilte samfunnsmessige forhold i antikkens Roma var mellom (patron, beskytteren) og (klienten). Selv om forpliktelsene i dette forholdet var gjensidige, var de også hierarkiske. Forholdet var ikke en enhet, men et (nettverk) da en selv kunne ha mer enn én beskytter, og disses interesser kunne komme i konflikt med hverandre. Om den enkelte var den adskilte enhet så var underliggende i samfunnet, var disse nettverkene de som utjevnet deres autonomi og skapte de bånd og bindinger som gjorde et komplekst samfunn mulig. Selv om en av de betydelige sfærer innenfor patron-klient-forholdet var domstolen, var denne beskyttelsen ikke i seg selv en juridisk kontrakt. Presset på å opprettholde forpliktelsene var moralske, grunnlagt på kvaliteten av , «tillit», og . Beskyttelsen tjente som en modell, slik som når erobrere eller guvernører utenlands etablerte personlige bånd som patron med hele samfunn, kunne disse bånd deretter bli utøvd som en familieforpliktelse. I denne forstand ble mindre å betrakte som uendret tradisjon enn som en presedens.