Etter den mongolske invasjonen i 1240 søkte de hvitrussiske områdene beskyttelse av den da voksende litauiske storfyrstens makt. Litauerne var selv ikke kristnet og den øst-slaviske kristne befolkningen (kalt ) fikk da en særskilt rolle i det litauiske riket. Polotsk og Turov ble gradvis innlemmet i det litauiske storfyrstedømmet. Da Litauen ekspanderte mot sørøst på 1300-tallet kom også ukrainske og russiske områder under litauisk herredømme, og Litauen besto snart av flere slavisktalende enn litauisktalende. Den litauiske fyrsten valgte da en tidlig variant av belarusisk som administrasjonsspråk for det vidtfavnende riket. Fyrsten selv og hoffet snakket litauisk. Storfyrstedømmets fulle navn var «Litauen, Rusʼ og Samogitia» der Rusʼ var den tids betegnelse på de østslaviske områdene og Samogitia var i nordvest. Storfyrst Algierd (Algirdas; 1345–1377) tok på latin i bruk tittelen med henvisning til både litauere og rutenere. Storfyrstedømmet tok i bruk «rutensk» (gammel-belarusisk) som offisielt språk.