Ikke bare i Norge fikk etterhvert staten en viktig rolle i utbyggingen av kraftforsyningen. I Irland ble kraftforsyningen et statsmonopol allerede på midten av 1920-tallet, og i Frankrike, Storbritannia og Hellas skjedde det samme i årene rett etter andre verdenskrig. I Italia skjedde dette først i 1962. I løpet av 1920-tallet bygget også Storbritannia ut sitt sentralnett med staten som utbygger. Den amerikanske historikeren Thomas P. Hughes studerte utbyggingen av kraftforsyningen i USA, Storbritannia og Tyskland fra starten og frem til 1930-tallet, og legger stor vekt på teknisk-økonomiske optimaliseringshensyn. Dette mener han forklarer både utviklingen i retning av integrasjon og systemvekst, samt statens økte rolle. I kraftforsyningen er det stordriftsfordeler som gir lavere enhetskostnader, dette driver i sin tur utviklingen i retning av store kraftsystemer. Elektrisitetsforsyningen var i begynnelsen lokale foretak og teknologi, og disse så gjerne sine økonomiske, politiske eller sosiale interesser truet av en utvikling mot integrerte og regionale systemer. I noen land som Tyskland og Storbritannia var den lokale organisasjonsstruktur en hindring mot utvidelse av kraftsystemet. Dermed kom staten inn for å tvinge gjennom systemveksten og de fordeler som elektroteknologien i seg selv gir.