Innfødsrett og statsborgerskap er ikke det samme; man kan ha norsk statsborgerskap uten å ha norsk innfødsrett. Utlendinger som søker og får innvilget norsk statsborgerskap gjennom et administrativt vedtak av Utlendingsdirektoratet får ikke norsk innfødsrett, da det bare er Stortinget som kan meddele en slik rett til andre enn personer som får innfødsrett ved fødselen. Innfødsrett har betydning i enkelte rettslige sammenhenger, særlig gjennom at embeter i Norge som hovedregel er forbeholdt norske statsborgere , personer som har oppholdt seg i riket i ti år, og personer som har blitt naturalisert (meddelt innfødsrett) av Stortinget (Grunnloven § 114); en utlending som får statsborgerskap av Utlendingsdirektoratet kan dermed i denne sammenhengen gjennom ti års botid i riket (dvs. mer enn kravet til statsborgerskap) få de samme rettighetene som personer med innfødsrett, men uten å ha innfødsrett i seg selv. Innfødsrett er ikke etnisk definert, men handler om at man har sin primærtilknytning til Norge og at denne tilknytningen er etablert fra fødselen; barn av innvandrere vil dermed kunne få innfødsrett dersom foreldrene var norske statsborgere på fødselstidspunktet.