I 1873 forhandlet Norge, Sverige og Danmark frem den skandinaviske myntunion basert på gullstandarden. Sverige og Danmark vedtok myntunionen, mens Stortinget stemte nei til at Norge skulle slutte seg til. Etter at stortinget hadde stemt nei vedtok de en halvveis gjennomføring med speciedaler og gullstandart. Denne ble tilpasset myntunionen ved at en speciedaler ble delt inn i fire kroner som igjen ble delt inn i 30 skilling og 100 øre. At myntene hadde to valører i perioden var altså ikke et resultat av man ønsket å lette overgangen slik enkelte tror. Ved lov om pengevesenet av 17. april 1875 fant stortinget ut at man likevel skulle slutte seg til myntunionen og de tidligere myntenhetene speciedaler og skilling ble erstattet med en krone som ble inndelt i 100 øre. Mynter fra de tre landene hadde samme navn, vekt og størrelse, og samme renhet i henholdsvis sølv og gull. Mynter som ble preget i ét land, var derfor gyldig betalingsmiddel i alle tre. Ved innføringen av myntunionen vedtok man å ha 1, 2, 10 og 20 kroners mynter og sedler i valørene 5, 10, 50 kroner og opp til 1000 kr. Det oppsto et hull ved at man ikke hadde en femkronesmynt. Derfor vedtok man et tillegg til konvensjonen i 1880 hvor de tre landene også fikk anledning til å lage femkronemynter i gull. Norge laget aldri slike femkronemynter, men det gjorde Sverige. De svenske femkronene var gyldige i Norge og i perioden sirkulerte det derfor femkronemynter i Norge selv om de ikke var norske.