Det finnes spor etter et jordbrukssamfunn for omkring 3700 f.Kr. nær Oslofjorden. De første kornartene som ble dyrket, var bygg, samt enkorn og emmer som begge er primitive hvetetyper. 1000 år seinere kom også rug og havre, og korndyrkingen spredde seg over det meste av landet. Bygg ble den dominerende kornarten da hvete krever et varmere klima. Kornet ble malt til mel, og melet ble kokt sammen med vann eller melk til en grøt, eller det kunne steikes på oppvarmet steinhelle. De hadde ikke gjær eller andre hevingsmidler, og resultatet ble en flat brødleiv ikke ulikt et moderne pitabrød i form, men mye grovere. Det var først seinere man begynte med heving av deigen før steiking for å få brød. Da måtte det brukes hvete. Her i landet var det vanskelig å få en god nok kvalitet på hvetemelet til å bake brød. Derfor var grøter og flatbrød det viktigste næringsmiddelet fram til at poteten kom i vanlig dyrking på 1700- og 1800-tallet.