Stortinget opprettet i 1952 Norsk språknemnd for å normere norsk skriftspråk, med mandat å fremme tilnærming mellom målformene. Nemnda fremla i 1959 forslag til en ny reform av rettskrivningen i skolens lærebøker, kalt Læreboknormalen av 1959. Hensikten var å standardisere språket i lærebøkene og finne frem til en norm som gjorde parallellutgaver med radikale og moderate former overflødige. For bokmålet innebar reformen at ord med nå fikk dobbeltkonsonant og noen ord på i stedet fikk . Antallet valgfrie former ble innskrenket, og det var de mest «fornorskede» formene som ble hovedformer, mens tradisjonelle former og deler av ordtilfanget ble forbudt. Nynorsken fikk gjeninnført noen gamle former som hadde blitt fjernet i tidligere reformer. Denne reformen møtte igjen stor motstand. Oppslutningen om samnorskpolitikken var i løpet av 1950-årene sterkt svekket (se Foreldreaksjonen mot samnorsk), og lærebøkene fikk stort sett moderate former. Språkstriden roet seg noe i 1960-årene, særlig etter at Stortinget i 1964 opprettet «Vogt-komiteen» for å gjennomgå hele språksituasjonen på fritt grunnlag.