En medfange i Blødekjær-fengselet formidlet i hemmelighet beskjeder mellom mor og sønn, slik at Marie fikk smuglet en kopi av tiltalebeslutningen til Arild. Men et brev fra ham til moren, datert 21. november 1945, ble oppsnappet, og senere fremlagt i retten og trykket i avisene. Det var egnet til å forverre Arild Hamsuns situasjon vesentlig, for her skrev han åpent om sin fortsatte tro på nasjonalsosialismen; at han hadde villet gi sin sønn navnet Vidkun (gutten ble hetende Esben); og han forsikret sin mor om at hennes holdning og handlinger hadde vært helt riktige. Det var ikke Tyskland, men Norge og Europa hun hadde villet hjelpe, skrev han, men innså at søsteren Cecilia stod på motsatt side, mens broren Tore var «svak». Faren var likevel den som bekymret ham mest: «» Arild Hamsuns største frykt var at faren offentlig skulle ta avstand fra nazismen - noe faren allerede hadde gjort i samtale med dr. Ørnulv Ødegård på psykiatrisk klinikk og i brev til psykiateren Gabriel Langfeldt samme sted. Og om Marie faktisk var enig med sin sønn i at det beste var å få Knut Hamsun erklært sinnssyk, bød anledningen seg da hun noen dager senere fikk beskjed om overføring til Oslo for å snakke med Gabriel Langfeldt.