Samtiden tenderte til å framstille Macrinus som en fryktdrevet oppkomling som klarte å bli keiser, men som ikke hadde lederegenskapene som posisjonen krevde. Han var en dyktig administrator, men manglet de aristokratiske forbindelsene og den personlige dristigheten som kunne ha gitt ham legitimitet. Hans korte styre representerte et kort mellomspill med partisk suksess som viste seg å være det siste tiåret til det en gang så mektige partiske riket.