Kun Rosario oppfylte disse kravene. Campbell kontret ved å hevde at uttrykket «sørlig» i avtalen måtte bli forstått i en generell betydning, at Rosario ikke skilte kontinentet fra Vancouver Island, men San Juan-øyene fra øyene Lummi, Cypress, Fidalgo og de andre, og at seilbar ikke var relevant for saken, men selv om det var det, var Haro-sundet bredere og var en mer direkte passasje. Til sist utfordret han Prevost til å framskaffe noen bevis som viste at avtalen hadde til hensikt å henvise til Rosario-sundet. Prevost svarte ved å henvise til amerikanske kart som viste grensen som gikk gjennom Rosario-sundet, inkludert et av John C. Frémont som var framstilt for og utgitt av den amerikanske regjeringen, og et annet av John B. Preston, sjefslandmåler av Oregon i 1852. Angående de andre punktene gjentok Prevost sine uttalelser om Rosario-stredets seilbarhet — sundet mellom øyene Lummi, Cypress, og Fidalgo var ikke seilbart — og at en linje gjennom Rosario ville være sørlig mens en gjennom Haro ville være vestlig. De to fortsatte å diskutere saken inn i 1857 inntil det var klart hva begges siders argumenter var, og at ingen av dem klarte å overbevise den andre. Prevost kom med et siste tilbud ved det sjette møtet den 3. desember hvor han foreslo et kompromiss med en linje trukket gjennom San Juan-sundet. Det ville gi USA alle hovedøyene, unntatt San Juan-øya. Dette tilbudet ble avslått og kommisjonen avsluttet, enige om å rapportere tilbake til sine respektive regjeringen. Således forble tvetydighet over grensen i vannet uløst.