Da Laura var 87 år gammel tok hun sin første flytur. Da dro hun for å besøke Rose som for mange år siden slo seg ned i Danbury, Connecticut. Tidligere på året sa hun at hun stort sett var oppegående, tok seg av posten, gikk i kirken, lagde mat og gjorde rent, men at det var dager hun måtte ligge for å la det gamle, trette hjertet sitt få hvile. Hun likte å se Roses hus og hvordan hun levde. Til høsttakkefesten i 1956 kom Rose på besøk. Hun så med én gang at Laura ikke var frisk og fikk henne på sykehus. Der ble det oppdaget at Laura hadde diabetes. Noen måneder senere, den 7. februar 1959, fylte Laura 90 år. Hun var nå blitt syk av en komplisert form for diabetes. Da fødselsdagen hennes nærmet seg kom det brev fra hele verden. Barn farget, klippet og limte og lagde spesielle hilsener til Laura. Med hjelp fra blant annet lærerne sendte de gratulasjonene avgårde. Men bare tre dager senere, den 10. februar 1957, sovnet Laura inn. Laura hadde opplevd alt; utviklingen fra hest og vogn til tog til bil til fly, hun opplevde hvordan det var å leve i de siviliserte skogene, hvordan det var å leve sammen med indianere, hvordan det var å bo i byer på kanten av sivilisasjonen; hun så på byggingen av jernbanen i vilt, ubebodd landskap og gårder og gårdsbruk som grodde opp av det nye landet – Laura Ingalls Wilder hadde sett og opplevd alt. Gjennom Lauras klare minner, skarpe observasjonsevne og store fortellerglede kan man fremdeles oppleve pioner-vesten slik hun gjorde det.