Ganske tidlig etter at hun hadde sluttet seg til stemmerettighetsbevegelsen avfattet hun en petisjon rettet til den lovgivende forsamling i delstaten New York. Der krevde hun tre store reformer: 1) kvinnens rett til å forvalte egen fortjeneste, 2) myndighet over barna til tilfelle skilsmisse, og 3) stemmerett. Hun håndplukket 60 kvinner som vinteren 1854 gav seg i vei for å samle navneunderskrifter som støttet forslagene, og de kom tilbake seiersstolte med 6 000 underskrifter. Hennes og organisasjonens anstrengelser vant til slutt gehør, og i 1860 antok delstaten New York et lovforslag som gav kvinnen rett til «foruten å inneha eiendom også forføye over sin egen arbeidsfortjeneste, innlede rettsprosesser og ved sin ektemakes død ha samme rettigheter som denne hadde hatt om hans hustru hadde gått bort før ham». Disse reformer ble et skritt på veien for kvinnerettsakrivistene i New York. Da den amerikanske borgerkrig utbrøt i 1861 stanset all virksomhet for kvinnesake opp. Noen tilgengere, som Louisa May Alcott, valgte å virke som sykepleiersker, men Susan Anthony og Elizabeth Cady Stanton besøkte i stedet alle større byer med slagordet «Ingen kompromisser med slaveeiere». De lyktes med å samle inn 400 000 underskrifter, noe som gjorde at kongressen godkjente det 13. tillegget til konstitusjonen, som innebar at alle slaver umiddelbart skulle settes i frihetens stand.