Men Cixis avvisning av bokserne skulle ikke vedvare. Etterhvert rykket deres herjinger nordover, inn i Zhili og så stadig nærmere Beijing. Samtidig krevde utenlandske makter å sende vaktstyrker fra konsesjonshavnen Tianjin og inn til Beijing for å beskytte legasjonskvarteret i Beijing der diplomatene ders om mange andre utlendinger holdt til. Cixi kunne tillate en liten gruppe, men vestmaktene krevde å sende en mange tusen sterk unnsetningsstyrke. Dette var en intervensjon som enkekeiserinnen ikke kunne akseptere, ikke bare med hendelsene i 1860 i friskt minne, men også senere begivenheter. Bare noen år tidligere hadde både japanere og russere tatt seg til rette, og rett før hadde italienerne forsøkt å skremme enkekeiserinnen med intervensjon dersom ikke Kina gav dem et konsesjonsområde i Fujian. Bokserne hadde en sterk brodd mot alt utenlands, og da noen boksergrupper klarte å slå tilbake en vestlig fremrykning, bestemte Cixi seg for at den keiserlige hær og bokserstyrkene skulle kjempe sammen mot den felles fiende. Myrderier av misjonærer og av kinesiske kristne fant sted flere steder i Nord-Kina, både utført av bokserne og tildels av regulære kinesiske styrker. Bokserne herjet temmelig fritt i Beijing og massakrerte de utlendinger som ikke hadde kommet seg i relativ sikkerhet i to enklaver i sentrum. Disse enklavene, Legasjonskvarteret sør i byen ble beleiret, og likeså området rundt den katolske domkirken vest i byen. Det gikk desidert hardest ut over domkirkeområdet, der det ikke var de samme diplomatiske hensyn å ta og som gjorde at kampene rundt legasjonskvarteret ble ført med en viss tilbakeholdenhet. Samtidig rykket styrker fra åttenasjonsalliansen nærmere og nærmere, og klarte i august 1900 å komme alle de beleirede til unnsetning.