Ordet «seter» kommer av norrønt eller og henger sammen med verbet «sitte». Ivar Aasens definerer som «», og som «». Falk og Torps etymologiske ordbok definerer «seter» som «sommeropholdsted for buskapen». Ifølge Falk og Torp er ordet også i slekt med ord på andre indoeuropeiske språk med betydninger som «sete», «leir» og «bolig». Ordet «støl» definerer Falk og Torp som «melkeplads», «sæter», fra norrønt som betyr «grunnvoll», «stilling», «plass». «Støl» og «seter» har vært brukt om hverandre. «Støl» er særlig utbredt på Vestlandet og i fjellbygdene fra Agder i sør til Gudbrandsdalen i nord. miniatyr|Til seters. Illustrasjon hentet fra boken "Norge fremstillet i Tegninger", Adolph Tidemand (1848) Ordet «seter» finnes på svensk side av grensen i Herjedalen, Jämtland, Värmland og Dalarna, samt på Island og Shetland. I de fleste norske dialekter heter det nå «ei seter» (hunkjønn), men i eldre former var ordet intetkjønn og i gammelnorsk var det to intetkjønnsord: «sætr» og «setr». Det gammelnorske ordet skriver seg fra «å sitte» og betyr et sted å sitte, oppholdssted, bosted, samt beitemarker med hus. I gammelnorsk ble intetkjønn brukt i flertall når det dreide seg om flere bus på samme sted, mens hunkjønn entall ble brukt i kollektiv betydning for det samme. I blant annet Ålen og Nord-Østerdal brukes intetkjønn om det enkelte hus, mens hunkjønn brukes kollektivt om hele seterkomplekset. I Trøndelag, i Østerdalen og i Solør har «voll» blitt brukt synonymt med «setervoll». I Jämtland og Herjedalen brukes «vall» synonymt med «seter». På Tynset, i Oppdal, i Odal og Solør har «vang» blitt brukt i betydningen «melkeplass uten hus» eller «inngjerdet setervoll». I Valdres har «ås» blitt brukt i betydningen «seter» der f.eks. «heimås» betyr «heimseter». På steder med mer enn en seter til hver gård brukes navnet til å angi ulike slags setrer. Seter nærmest gården brukes vår og høst («vårseter», «heimseter») mens «høgseter» eller «sommerseter» ligger langt fra gården og brukes om sommeren.