Det norske patentførervesenet i fjellet ble innført av DNT i 1890, etter modell fra hvordan det ble gjort i Alpene. Patentføreren var typisk en lokal fjellmann med erfaring fra breer og med klatring, og ledet turister i vanskelig terreng mot betaling. Turistforeningen satte prisene og bestemte reglene for tildeling av patenter. I 1890 ble det utnevnt 18 slike patentførere i Norge, og hver av dem hadde en patentførerbok der turistene de ledet skulle skrive noen ord om hver tur slik at de ble dokumentert for andre interessenter. Patenter gjaldt bare for ett år om gangen og hadde gjerne veldig spesifikke gyldighetsområder, og spesifiserte gjerne enkeltruter på isbreer.