Begynnelsen av lydfilmens tidsalder er i seg selv tvetydig definert. En del definerer begynnelsen av lydfilmens tidsalder med som hadde premiere i 1927 og de økende inntektene på kinoene da lyd ble introdusert i spillefilmer. Andre har definert tidsalderen fra 1929 da stumfilmens tid var helt og holdent over. De fleste filmer fra Hollywood fra slutten av 1920-tallet og til 1960 holdt seg strengt til en sjanger — western, slapstick (farse), komedie, musikal, tegnefilm, biopic (biografisk film) — og de samme kreative teamene arbeidet ofte på de ulike sjangerfilmene som ble framstilt i det filmstudio de var ansatt i. Eksempelvis arbeidet Cedric Gibbons og Herbert Stothart alltid for Metro-Goldwyn-Mayer (MGM); Alfred Newman for Twentieth Century Fox i tjue år; Cecil B. DeMilles filmer var alle gjort for Paramount Pictures; regissør Henry Kings filmer ble nesten utelukkende framstilt for Twentieth-Century Fox. Tilsvarende var skuespillerne på kontrakt i de ulike filmstudioer. Filmhistorikere og kritikere har merket seg at det tok bortimot et tiår for filmene til å tilpasse seg lydfilmen og igjen oppnå nivået med kunstnerisk kvalitet som stumfilmene hadde, noe som først skjedde på slutten av 1930-tallet.