I folkevandringstiden (400-550 e.Kr) fortsatte den store variasjonen mellom gravhaugene og innholdet i dem. Ikke alle fikk sin egen gravhaug, men de fleste gravene der det er funnet menneskerester, har ytre markeringer som en jordhaug eller steinrøys. Haugene var som regel 2-30 meter i diameter. Både kremasjoner og inhumasjoner var vanlig, også i samme grav. I de ubrente gravene kunne den døde bli gravlagt i en hellekiste; heller satt på høykant med en stor dekkhelle over. Kistene ble gjerne åpnet og brukt igjen, ofte for en kremasjon. Noen av gravene kunne ha svært rike gjenstander, ofte importerte fra for eksempel Romerriket. Gjenstandene som ble lagt i gravene var ment å vise den gravlagtes status. Rundt 475 skjedde det et skille i gravskikken. Før dette var det vanlig å gravlegge de døde sammen med brente dyrebein og bjørneklør. Dette ble mindre vanlig etter 475. Etter 475 ble det også mer vanlig med ubrente graver, mens det tidligere var vanligst med kremasjoner. Eksempler på gravhauger fra folkevandringstiden er Raknehaugen i Akershus og Halvdanshaugen i Buskerud.