En fullstendig fiktiv, og en åpenbart ondskapsfull versjon av Konrad finnes i Walter Scotts , feilstavet som «Conrade of Montserrat» (forfatteren har øyensynlig feillest «f» som en lang «s» i sine kilder) og beskrevet ham som en «silkeape» og «papegøye». Han er også en skurk i Maurice Hewletts fantasirike (1900). Han opptrer kortvarig, igjen i et negativt lys, i Ronald Welchs (1954): beskrivelsen hviler mye på portrettet i Cecil B. DeMilles film , nevnt nedenfor. Lavpunktet, selve nadir, av Konrads fiktive framtoning finnes i Graham Shelbys roman fra 1970, . Her er han gjennomført demonisert – beskrevet utelukkende som en uhyggelig figur, fysisk minner han om en vampyr; i et kapittel som er lagt av forfatteren til den amerikanske utgaven av romanen, banker han opp og brutalt voldtar Isabella. Disse verkene reflekterer senrenessansen og den gotiske romanens kulturelle og etniske stereotyper om den machiavellianske italiener: korrupt, intrigant, snobbete, giftmorder, og (som i Shelbys roman) en seksualsadist. I kontrast har den russiskfødte franske romanforfatteren Zoé Oldenbourg gitt ham en mer positiv, men flyktig cameo-rolle – stolt, sterk, og med et slikt kjekt utseende som Khoniates har beskrevet ham – i hennes roman fra 1946, (, utgitt på engelsk som i 1948). Han er også en helt i Luigi Gabottos roman fra 1968, , som beskriver hele hans liv. Et annet sympatisk portrett er Alan Gordons kriminalroman (2003) som undersøker på mordet på ham.