Men tsjagataisk truet aldri persisk som det dominerende kulturspråket, og veldig lite resonnerende eller fortellende prosa ble skrevet på tsjagataisk, til og med i Herat. Siden er Bāburnama en av de lengste eksemplene på vedvarende narrativ prosa på tsjagataisk, ettersom forsøkene på å gjøre tsjagataisk levedyktig litterært viste seg å være dømt til å feile på grunn av hendelsene som feiet timuridene ut av Iran og Sentral-Asia. Ironisk nok ble timuridherskerne overkjørt av to dynastier som også var tyrkiske; fra vest kom Safavidene (1501–1732) og fra nord kom tyrkisk-mongolske usbekere. Siden Safavidenes hovedsakelige kulturelle identifikasjon var mot Iran, var deres kulturelle språk persisk, mens deres morsmål fortsatte å være tyrkisk gjennom dynastiets lange historie (en vestlig dialekt av turkmenerne i østlige Anatolia og Aserbajdsjan, ikke den østlige tsjagatai dialekten av timuridene). Usbekerne, utsatt for ett kulturelt mindreverdighetskompleks, konsentrerte seg om utviklingen av persisk kultur, i hovedsak ved å importere talent, både frivillig og ufrivillig, fra Herat, og hadde liten tid eller interesse av å oppfordre til utvikling av sitt eget tyrkiske språk.