Siden sakramentets egentlige innhold er forsoningens gave, så kan ikke sakramentet samtidig være et forsonende offer, man kan ikke både motta og ofre det samme samtidig, mener Luther. Likevel er ikke offermotivet forsvunnet, selv ikke i Luthers . Men han vil gi offeret en annen plass: Når presten administrerer sakramentet; er han vår tjener. Gjennom ham er vi ikke med på noe offer eller yter noen god gjerning, men vi mottar løftet og tegnet. Av og med den tro som mottar nattverdens gave, følger imidlertid det Luther noe nølende kaller «messens gjerninger», som bl.a. er våre bønner. Nattverdens bønn og takk, innsamlingen av gavene, ja, også frembæringen av brødet og vinen ser han på som offer. Offeraspektet er altså ikke fjernet, men gitt en annen funksjon enn i den romersk-katolske messefeiring, de innviede elementene ofres ikke.