En sveiser så opp en prøvesveis i kontrollerte omgivelser. En beskriver (i en - engelsk for ) det en har gjort i detalj, som hvilke ståltyper som skal sveises sammen, hvilke elektroder som skal brukes, hvor mye forvarme og ettervarme som skal brukes, hva slag sveisemetode som skal brukes, sliping og så videre. Denne tester en så med ikke destruktive tester som ultralyd eller radiografi for innvendige sveisefeil og magnetpulver eller penetrant for overflatesprekker. En tar ut prøvestykker og tester flytespenning, bruddspenning, tøyning ved brudd og hardheten i sveisen. En tar også ut tester for å teste skårseighet (Charpy-test) eller seighet ved sprekkvekst ved behov. Dersom en feiler med å tilfredsstille kravene ved en test, kan en ofte tillate seg å ta en test til på samme måte, men om den også feiler vil en normalt måtte lage en annen måte å sveise på som gir bedre resultater. Dokumentasjonen samles (i - engelsk for ) og kan så brukes som grunnlag i produksjonen av like og tilsvarende tester. En kan typisk bruke sveiseprosedyren for inntil dobbelt så stor eller halvparten så liten tykkelse som det testen er utført med. Det vil også være begrensninger i formen på de to stålkonstruksjonene som skal sveises sammen.