Britiske styrker skulle trekkes ut av det meste av Irland. Det meste av Irland skulle bli en selvstyr i Det britiske imperium, med samme status som Canada, Newfoundland, Australia, New Zealand og Unionen Sør-Afrika. Den britiske monarken ville være statsoverhode, representert av en generalguvernør. Medlemmer av Fristatens parlament måtte avlegge ed til Fristaten og til «Hans Majestet kong Georg V og hans arvinger og etterkommere etter loven». Nord-Irland hadde mulighet til å velge å ikke bli en del av Fristaten i løpet av en måned etter at traktaten ble satt i kraft. Dersom Nord-Irland forble en del av Det forente kongerike skulle en grensekommisjon nedsettes for å foreslå revidering av grensen. Storbritannia skulle av hensyn til nasjonens sikkerhet kontrollere et begrenset antall havner, kjent som traktathavnene slik at Royal Navy kunne bruke dem. Fristaten skulle være ansvarlig for sin andel av imperiets gjeld. Traktaten skulle ha overordnet status i irsk lov. Dersom det oppstod konflikt mellom traktaten og Den irske fristatens grunnlov av 1922 skulle traktaten ha forrang.