Formalt utviklet den klassisistiske solokonserten seg parallelt med symfonien, som den også overtok tallrike impulser fra. Den raske førstesatsen var stort sett lagt opp i sonatesatsform med to eksposisjoner – en for solisten og en for orkesteret. Den andre satsen i langsomt tempo, ofte i en enkel sangform, gir solisten anledning til å vise sine lyriske kvaliteter, mens det i finalesatsen igjen er tempo og virtuositet som gjelder. Liksom i symfoniene holdes den tredje satsen stort sett i sonate- eller rondo-form, eller i en kombinasjon av begge. Et nytt kompositorisk element i den klassiske konserten er solokadensen hvor solisten uten akkompagnement får vise sine tekniske ferdigheter, og opprinnelig også sitt improvisasjonstalent. Ideen viser tilbake til Johann Sebastian Bach som både i trippelkonserten, i cembalokonsert BWV 1052 og i Brandenburgerkonsert nr. 5 inkorporerte delvis meget lange uakkompagnerte sololøp for cembalo.