Keiser Henrik insisterte på at det var han som hadde retten til å ikle biskoper, abbeder og andre høyere prelater. Han grep da tilbake til pavevalget i 1073. Da avdøde pave Alexander II ble begravet, begynte den romerske folkemengden å rope: Den fromme og reformvillige munken Hildebrand ble så intronisert som Gregor VII. Men ifølge pavevalgsordningen av 1059 skulle den tysk-romerske keiser ha hatt et ord med i laget, noe som ikke var tilfelle ved dette «inspirasjonsvalget». Keiseren ville med sikkerhet ikke ha gått inn for Hildebrand, som i flere tiår hadde støttet opp om reformkreftene i Kirken, hvis seier ville føre til at keiserdømmets grep om kirken uvegerlig ville svekkes.