Wedel Jarlsberg talte til en viss grad jødenes sak på Eidsvoll, mens Arnoldus Koren krevde full religionsfrihet. Koren var den som argumenterte sterkest mot paragrafen. Hans Midelfart understreket at det var inhumant og intolerant å utelukke en stor gruppe på grunn av trosforskjeller, og Midelfart talte mot paragrafen. Wedel Jarlsberg og Midelfart talt mot paragrafen fordi de mente den var i strid med grunnlovens ånd. Prestene Jonas Rein og Peter Hount talte også mot jødeparagrafen. Hount sa at paragrafen var avskyelig intolerant da jødene «intet sted at holde til på Guds grønne jord» fikk. Wedel Jarlsberg mente også at paragrafen var illiberal. Hount ønsket unntak for særlig ressurssterke jøder. Peter Motzfeldt argumenterte med hensynet til konfesjonell enhet og han mente jødene ikke lot seg assimilere. Flere innlegg i debatten presiserte at man ikke fryktet jødenes religion. Noen argumenter var økonomiske blant annet at en del jøder livnærte seg som omreisende handelsmenn («sjakring»). Det var trolig forsamlingens formann Peder Anker som ba alle tilhengere av paragrafen om å reise seg. Da flertallet var tydelig noterte Christian Frederik i dagboken at politikken vant over toleransen. Forbudet mot jøder var opprinnelig formulert som et unntak fra hovedregelen om religionsfrihet. Wilhelm Frimann Koren Christie, Arnoldus Korens fetter, foreslo ytterligere innskrenking der religionsfrihet bare gjaldt kristne, men ikke for jesuitter og munkeordener.