På 1910-tallet måtte FFK ut i kvalik en rekke ganger for å berge plassen i kretsserien. I 1922 endte FFK igjen sist, og Sarpsborg endte sist i den andre avdelingen. Dermed sto det klart at en av rivalene måtte ned. Med 5-1-seier sikret FFK plassen. Skjebnekampen ble spilt i Moss, og det var stor interesse for kampen. I sarpeleiren var man bitre for at man hadde blitt tildelt så få billetter. Det var flere grunner til at FFK klarte å slå tilbake etter mange års sarpedominans. Årene med kampforbud i Fredrikstad ble brukt til å gjøre om hjemmebanen til gressbane, noe som bedret treningsforholdene. Dessuten ble FFK-spilleren Einar Wilhelms stor helt i 1920. Han var kampens store spiller med ett mål og to målgivende i OL-bragden mot England, da Norge sensasjonelt vant 3-1 i OL i Antwerpen. Britene hadde aldri tapt en kamp i et internasjonalt mesterskap, vunnet to strake OL, og alle tre de noen sinne hadde deltatt i. I neste kamp, kvartfinalen, tapte dessverre Norge for de senere gullvinnerne Tsjekkoslovakia. Wilhelms prestasjon i OL førte til at spillere fra andre klubber i området søkte overgang til FFK. Å spille sammen med en slik legende var for mange en drøm. Samme år ble klubbens grunnlegger, Reidar Bergh, valgt til president i Norges Fotballforbund. At FFK hadde en stjerne som Wilhelm på laget og et bysbarn som norsk fotballsjef bidro til at optimismen i Fredrikstad nå var på topp. Likevel fikk nedrykkede sarpinger revansj året etter, da de slo FFK 4-1 i cupens 3. runde. Samme år ansatte FFK Norges tidligere landslagstrener Birger Möller på heltid. Møller hadde bodd i Sør-Europa og kjente godt til kontinental fotball og mer moderne treningsmetoder. Han brukte mye tid på ungdommene i klubben, særlig juniorlaget. På denne måten la han grunnlaget for det som skulle bli FFKs første storlag på 1930-tallet.