Fra 1100-tallet utviklet stillinger som seg til en attraktiv løpebane for yngre sønner av adelsmenn. Et embete som sekulær kannik ble kalt et kannikedømme, og kannikedømmene var i regelen ettertraktet og godt betalt. I det kirkelige hierarki tilhørte kannikene høygeistligheten; de stod under biskopene, men høyere enn sogneprester og andre grupper av prester. Domkapitlene fikk etter hvert store inntekter, og kannikene ble lønnet med en nærmere bestemt prebende, dvs. en personlig inntekt fra nærmere bestemte deler av kirkegodset som kunne være betydelig og som gjorde kanniken til en jorddrott for sin levetid. I tillegg til inntektene fra prebendene fikk kannikene sine utgifter ved bispesetet (eller prostesetet), dvs. kost, losji, betaling av tjenere og drenger, betalt av det såkalte kannikebordet (), som var et større felles jordegods. Kannikene kunne i tillegg ha inntekter fra en sognekirke der den enkelte kannik også var sogneprest. Kannikenes inntekter gjorde dem økonomisk uavhengige av biskopen. Kannikene hadde også mange rettigheter i kirkestyret, bl.a. retten til å velge biskop, ofte valgt fra deres egen midte.