Ved «synoden i Whitby» i 664 godtok Oswiu romerkirkens ritus etter å ha latt seg overbevise av blant andre sin kone og biskop Wilfrid om at den fulgte apostelen Peters lære, han som holdt himmelnøklene. aksepterte skiftet, mens biskop Colman gikk av og forlot Lindisfarne til fordel for Iona. Oswiu utnevnte da Eata, en av St. Aidans «12 engelske gutter», som ny abbed, og Tuda, en ire som fulgte keltisk skikk, men underordnet seg romerkirken, ble innsatt som den nye biskop av Lindisfarne. Da Oswiu døde i 670, etterfulgte sønnen Ecgfrith sin far som konge.<ref>Susan Abernethy: «Osthryth, dronning av Mercia», The Blackwell Encyclopaedia of Anglo-Saxon EnglandThe Earliest English KingsThe convert kings: power and religious affiliation in early Anglo-Saxon EnglandNorthumbria, [tel:500-1100 500-1100: Creation and Destruction of a KingdomKings and Kingdoms of early Anglo-Saxon EnglandAn English Empire: Bede, the Britons, and the Early Anglo-Saxon Kings'', Manchester University Press, 1995, ISBN 978-0-7190-4423-6.