Konvensjonen setter en øvre grense for territorialfarvann til 12 nautiske mil, der kyststaten har full suverenitet. Utenlandske skip har rett til bevegelse i disse farvannene. I tillegg kan kyststaten definere en tilstøtende sone på ytterligere 12 mil der den kan utøve jurisdiksjon over aktiviteter som smugling og illegal innvandring. Øystater har råderett over definert ved rette linjer trukket mellom øyenes ytterste punkt. Ut til 200 nautiske mil fra kysten kan en stat opprette en økonomisk sone, med eksklusiv rett til å utnytte alle naturressurser. Alle andre stater har rett til fri bevegelse og fri overflyvning, samt rett til å legge undersjøiske kabler og rørledninger i den økonomiske sonen. Kyststater har rettigheter over sin kontinentalsokkel selv om den strekker seg mer enn 200 nautiske mil fra kysten. Kontinentalsokkelens ytterste grense er gjenstand for anbefaling under konvensjonen. Det er regler for utnyttelsen av ressurser Beregning av avstandene fra kysten skal ikke inkludere klipper der det ikke er mulig for mennesker å bo eller drive næringsvirksomhet. I streder kan kyststatene regulere skipsfarten. Konvensjonen fastslår en plikt til å sikre marine miljø mot forurensning og ødeleggelse, og en rett til fri forskning i åpent hav. Dessuten introduserer den et nytt regime for kontroll med utnyttelsen av naturressurser på havbunnen i internasjonale farvann, og det er etablert et kontrollorgan kalt Den internasjonale havbunnsmyndigheten. En internasjonal domstol skal kunne dømme ved disputter.