Henrik Ibsen ble med sin samtidsdramatikk, skrevet i slutten av 1870-tallet og 1880-tallet, tatt til inntekt for naturalismen. Men Ibsen markerte tidlig at han ikke var naturalist. Hans intensjoner var ikke å avbilde den ytre virkeligheten, og heller ikke å formulere en samtidsaktuell samfunnskritikk. I Ibsens senere samtidsdramer blir den ytre realistiske handlingen til en ramme omkring de indre psykologiske motiver eller underliggende symbolske motiver. Den psykologiske individualismen og ideen om individuell frihet er vesentlige motiver hos Ibsen. Individet hos Ibsen kan ikke reduseres til et produkt av arv og miljø, men det kan, og kommer ofte i konflikt med arv og miljø. I den «ytre» handlingen er Ibsens samtidsdramaer tilsynelatende naturalistiske og problemorienterte, men det avgjørende innholdet er av en dybdepsykologisk, symbolsk og ofte mytologisk karakter. Slik markerer Ibsens samtidsdramaer en overgang mellom realisme, symbolismen og den tidlige ekspresjonismen i begynnelsen av 1900-tallet.