Osloskolen vokste frem i 1930-årene gjennom arbeidene til Ragnar Frisch, samt hans etterfølgere Trygve Haavelmo og Leif Johansen, på det nyopprettede Økonomiske institutt ved Universitet i Oslo. Frisch og hans elever var pionérer innenfor matematisk statistikk samt økonometri og makroøkonomi, og bidro i stor grad til at makroøkonomifaget beveget seg mot bruk av dynamiske likevektsmodeller, som i dag står i det nyklassiske makroøkonomifagets sentrum. Samtidig som makroøkonomifaget var i stadig utvikling, og Frisch og Haavelmo skrev sine sentrale arbeider, fikk Chicagoskolen; en gren av nyklassisk teori preget av frimarkedstenkning og opposisjon mot diskresjonær penge- og finanspolitikk, stadig mer innflytelse i økonomifaglige miljøer i USA. I opposisjon mot denne tenkningen gjorde la Frisch, Haavelmo og Johansen omfattende arbeid i å modernisere og formalisere planleggingsorientert økonomisk teori ved bruk av økonometrisk og matematisk metode. Som ledere av det sentrale samfunnsøkonomiske fagmiljøet i Norge––Frisch og Haavelmo fikk senere hver sin Nobelpris––ble deres tenkning svært innflytelsesrik, og har siden blitt videreutviklet som dominerende tradisjon i forskningsmiljøet ved Universitetet i Oslo. Osloskolen har ettersom etterkrigstidens reguleringspolitikk ble avskaffet moderert de tydelige intervensjonistiske argumentene, og gjennom 1970- og 1980-årene utviklet seg nærmere i retning nykeynesianismen, men med klare nasjonale preg, herunder korporative lønnsforhandlinger, forhandlingsbaserte priser i jordbruket, bruk av oljepenger i finanspolitikken, samt lavere grad av insentivstyring av husholdninger.