Bernhard Herre døde i Maridalen i 1849 av et skudd under en av sine mange jaktturer. Omstendighetene er noe uklare, men mye tyder på at det kan ha vært et vådeskudd. Han etterlot seg ved sin tragiske død novellistiske skisser og noen melankolske, men friske, naturskildringer fra Nordmarka, der han gjerne gikk på jakt. Disse skriftstykkene ble funnet såpass interessante at de ble utgitt posthumt av Welhaven og Asbjørnsen under tittelen i 1849. Boka utkom i en språklig lett modernisert utgave i 1966 illustrert av Chrix Dahl og med innledning ved professor Francis Bull. Han skriver at Herres skildinger fra skogtraktene rundt hovedstaden, som ble trykt anonymt i Den Constitutionelle alt i 1841, er «de første levende naturskildringer» på 1800-tallet fra disse områdene, og videre: «Etter mer enn hundre år lyder dens [dvs. bokas] toner fremdeles til oss som et stemningsbevegende stykke klassisk musikk.» Bernhard Herres vei på Smestad i Oslo er oppkalt etter Bernhard Herre. Niels Fredrik Dahl skrev i 2009 en roman om Bernhard Herre, Camilla Wergeland og Johan Sebastian Welhaven som heter .