Gjennom Israels historie har tilgangen til vannressurser alltid vært viktig. Den økende jødiske innvandringen ut over 1900–tallet belastet et allerede karrig landskap hardt, noe som ikke ble bedre av at de innvandrede jødene satte i gang vann–krevende dyrking av vekster som sitrusfrukter og bananer. På fredskonferansen i Paris i 1919 gjorde de sionistiske representantene det klart at . De inkluderte den libanesiske elven Litani i vannkildene den fremtidige staten var avhengige av. Gjennom krigen i 1967 fikk Israel eksklusiv kontroll over tilgangen på Galileasjøen, Aquiferfjellet, Jordan og Jarmuk–elvene, men ikke over elven Litani. Galileasjøen og Aquifer alene står for 60% av Israels ferskvannsforsyning, en milliard kubikkmeter per år.