Utdanningsdepartementet innså allerede i 1966 at Japans skolesystem møtte utfordringer i utdannelsen og reintegreringen av barn som hadde returnert fra utlandet. Med idéen om i bakgrunnen – som la vekt på det japanske samfunns påståtte unikhet – begynte å bli karakterisert i 1970-årene som problembarn som trengte assistanse for å omstille seg til det japanske samfunn; man mente at de var for vestlige og individualistiske. Ironisk nok kom mye av bildet av som «pedagogisk foreldreløse» som trengte «redning» fra foreldrene til barna selv. I løpet av 1980-årene kom imidlertid til å bli sett på som en ny elite heller enn et problem; deres språk- og kulturelle ferdigheter gav dem en status som verdifulle redskap for å sikre Japans internasjonalisering. Over 300 universiteter tilbyr avslappede inngangskriterier for (1997), et system som har blitt kritisert for preferensiell behandling og omvendt diskriminering. De blir ofte feilaktig ansett for å ha flytende kunnskaper i engelsk, til tross for at mange faktisk ikke har tilbrakt tid i engelskspråklige land.