I mange av sine skuespill presenterer Jean Anouilh en påfallende og uunngåelig todeling mellom idealisme og realisme. Oreste F. Pucciani, som har analysert Anouilh, har påpekt at «i Anouilh er det ingen mellomgrunn hvor tvetydighet eksisterer og hvor denne konflikten blir løst». Dette ses i stykket , hvor hovedpersonen Gaston er en veteran fra første verdenskrig som lider av søvnløshet. Han husker ikke sin fortid som var fylt med hans moralske fordervelse (han hadde blant annet gått til sengs med brorens hustru og skadet sin beste venn alvorlig). Denne moralske fordervelsen er forskjellig fra den ekstreme renhet som han nå framviser og er antitesen til hans fortid. I et annet stykke, , befinner hovedpersonen seg i en verden som er fiendtlig til hans romantiske idealisme.