Krigen førte til en stor ekspansjon for verftet. Det ble ganske snart etterspørsel etter ny skipstonnasje. Pengesterke interesser i Stavanger og ledelsen ved Rosenberg så de utviklingsmulighetene dette kunne bety for bedriften. Men det var et problem; verftsområdet i Sandviken var for lite til å kunne utvikles til et større verft i internasjonal målestokk. Det ble derfor innkjøpt store tomteområder på Buøy i 1915, der verftet allerede hadde etablert en slipp og et reparasjonsverksted i 1898. I 1916 startet utbyggingen av det nye skipsverftet. I forbindelse med utbyggingen ble det behov for ny kapital, det ble derfor foretatt en stor utvidelse av aksjekapitalen i 1916 og ytterligere én i 1918 for å sikre det økonomiske fundamentet for det nye anlegget. En stor tørrdokk på 460 fot ble utsprengt på Buøy. Samtidig startet byggingen av to beddinger som hver hadde kapasitet til skip på inntil 12 000 tonn. Det ble også bygget en større administrasjonsbygning og platehall. Arbeidet med utbyggingen ble ferdig, men det ble problem med skipsbyggingen da krigen førte til at levering av nødvendige maskiner og annet utstyr stoppet opp. Dette fikk særlig konsekvenser for to større lasteskip på 9 000 tonn hver, som ble bestilt i 1916. Først i juli 1921 ble det første, D/S «Handicap» sjøsatt. Det var det største og mest moderne norskbyggede skip til da.