I sitt forsvar for Manstein hadde advokat Reginald Paget kommet med motstridende uttalelser. Samtidig som Manstein og andre offiserer i Wehrmacht ikke visste noe om nasjonalsosialistenes krigsforbrytelser, var de motstandere av de samme krigsforbrytelser som de ikke visste noe om. Paget tapte Mansteins sak. Det britiske militærtribunalet, ledet av generalløytnant Frank Simpson, fant at Manstein støttet Hitlers «utryddelseskrig» mot Sovjetunionen, gjennomførte kommisærordren, og som kommandant for 11. armé assisterte Einsatzgruppe C med massakrering av sovjetiske borgere med jødisk bakgrunn i Ukraina. For disse krigsforbrytelsene ble forhenværende feltmarskalk Manstein dømt til 18 års fengsel. Etter dommen hadde advokat Paget suksess med sin kampanje for løslatelse, og da den britiske regjeringen friga Manstein i 1953, var det ukontroversielt i Storbritannia. Den britiske historikeren Tom Lawson skrev at advokat Paget fikk stor hjelp i at ledende kretser i Storbritannia hadde naturlig sympati med den tradisjonelle eliten i Tyskland, de så de som mennesker, lik dem selv. For mennesker som erkebiskop George Bell, betød det at Manstein som tysk offiser og Lutheraner, som jevnlig gikk i kirken «..var nok for å bekrefte hans opposisjon til nazistaten og derfor det absurde ved rettssaken». miniatyr|alt=Fotografi av mennesker som demonstrerer mot utstilling om Wehrmacht i 2002. Utstillingen viste detaljer fra Wehrmachts krigsforbrytelser. En av plakatene har følgende innskrift: «Våre fedre var ikke kriminelle»|Demonstranter protesterer mot utstilling om Wehrmachts krigsforbrytelser i 2002. Utstillingen viser i detalj Wehrmachts krigsforbryteler. En av plakatene har følgende tekst: «Våre fedre var ikke kriminelle».