Andre brede filmformater (mest vanlig er 1,85:1 and 1,66:1) blir simpelthen redusert i vertikal størrelse for å produsere bredformatseffekten, en teknikk kjent som (eng. , eller ). Dette kan gjøres enten under filmingen, hvor deler av bildet blir maskert ut i kameraåpningen, eller i et laboratorium som optisk kan framstille maskering på filmtrykkene. Begge metoder gir en bilderute lignende den sett i figur 1. Mange filmtrykk idag har ingen maskering, men filmen er rammet inn for det ønskede bildeformatet; denne fremgangsmåten blir kalt -filming (eng. ). Med denne fremgangsmåten fanger film ekstra bildeinformasjon som blir maskert, altså dekket til, i projektorens åpning, kjent som (eng. ). Denne fremgangsmåten gir filmskapere friheten til å inkludere dette ekstra bildematerialet i en 4:3-overføring, for slik å unngå pan & scan. Problemet er at å gjøre dette kan føre til at deler av bildet som det ikke var meningen at man skulle se kommer med, som for eksempel mikrofoner eller annet filmutstyr som ikke ville vært synlig i bredformatsruten. På grunn av dette vil produksjoner ofte «beskytte for 4:3» ved å forsikre seg om at hele bilderuten ikke inneholder noen slike objekter selv om den delen av bildet ikke vil være synlig på kino.