Begrepet landskapsarkitektur ble først brukt av Gilbert Laing Meason i hans bok (London, 1828). Meason ble født i Skottland og hadde ikke mulighet til å besøke Italia, men han beundret forholdet mellom arkitektur og landskap i de store landskapsmaleriene og trakk på Vitruvius’ ti bøker om arkitektur for å finne prinsipper og forholdet mellom bygget form og naturlig form. Begrepet ble deretter tatt opp av John Claudius Loudon og brukt til å beskrive en spesifikk type arkitektur, egnet til å plasseres i utformede landskap. Loudon ble beundret av den amerikanske designeren og teoretikeren Andrew Jackson Downing, og landskapsarkitektur var gjenstand for et eget kapittel i Downings bok (1841).