Betydningen av Poitiers og de senere felttogene i 736–737, hvor de muslimske basene i Gallia og islams umiddelbare mulighet til å ekspandere og øve innflytelse i Europa ble fjernet, kan vanskelig overvurderes. Gibbons og hans generasjon historikere og flertallet av dagens eksperter, er enige med dem som mener at dette uten tvil var avgjørende i verdenshistorien. Til tross for sine nederlag, beholdt araberne kontrollen over Narbonne og Septimania, men de kunne ikke ekspandere videre. Avtalene som var inngått tidligere med den lokale befolkningen stod fast, og ble videre konsolidert i 734 da guvernøren av Narbonne, Yusuf ibn 'Abd al-Rahman al-Fihri, inngikk avtaler med flere byer om felles forsvarsorganisering mot Karl Martells erobringer. Karl hadde systematisk strammet grepet om den sørlige delen ettersom han utvidet sitt rike. Han mente, og de fleste historikere er enige med ham, at det var livsviktig å avgrense muslimene til Iberia og ikke la dem få fotfeste i selve Gallia. Selv om han vant slaget ved Narbonne da hæren kom for å møte ham, klarte ikke Karl, da byen ble forsvart av muslimske arabere og kristne vestgotere, å ta Narbonne ved hjelp av en beleiring i 737. I stedet for å binde hæren opp i en beleiring som kunne vare i årevis, var Martell fornøyd med å isolere de få gjenværende invasjonsstyrkene i Narbonne og Septimania. Han overlot til sin sønn, Pipin den lille, å fremtvinge byens kapitulasjon (759), drive araberne tilbake til Iberia og føre Narbonne tilbake inn i det frankiske riket. Pippins sønn, Karls sønnesønn, Karl den store, ble den første kristne herskeren som faktisk begynte det som blir kalt Reconquista, der de muslimske okkupantene ble jaget ut av Europa. I den østlige delen av halvøya etablerte den frankiske keiseren i det som i dag er Catalonia, gjenerobret Girona i 785 og Barcelona i 801. Dette dannet en buffersone mot islam over Pyreneene.