Så snart det tidligere puritanske styrets forbud mot offentlige teaterforestillinger ble fjernet, kom dramaet hurtig tilbake, og det i rikt monn. De mest berømte stykkene fra den tidlige restaurasjonsperioden var usentimentale og «harde» komedier av John Dryden, William Wycherley, og George Etherege, som gjenspeilte atmosfæren ved hoffet, og forherliget en aristokratisk macho-livsstil med uopphørlige seksuelle intriger og erobringer. Etter et stort fall i både kvalitet og kvantitet i løpet av 1680-tallet, fikk dramaet, og særlig komedien, en kortvarig andre oppblomstring på midten av 1690-tallet. William Congreves (1695) og (1700), og John Vanbrughs (1696) og (1697) var «mykere» og tilrettelagt for et bredere publikum med særlig hensyntagen til middelklassen, og dermed svært forskjellig fra de aristokratiske eskapadene tyve år tidligere. Skuespillene på 1690-tallet appellerte også til kvinner, blant annet ved å flytte kjønnskrigen fra intrigens arena og over til ekteskapets. Komedienes fokus lå mindre på unge elskende som overlister den eldre generasjonen, og mer på ekteskapelige forhold etter bryllupet.