Første del av 1960-tallet innebar heftig debatt om utviklinga av Karl Johan-kvartalet. Gårdeierne var ivrige etter å hente ut større inntekter fra sine eiendommer. Ikke minst gjaldt dette Det Norske Teatret, som så store utleiearealer som en gyllen mulighet til å finansiere et moderne scenehus. Den teknologiske utviklinga med prefabrikerte bygningselementer og stadig høyere kraner gjorde også høyhus billigere å bygge. På motsatt side stod et ønske om mer offentlig styring og motstand mot gårdeiervelde, enda om det nok var uenighet i planleggerkretser om hvordan planene skulle være. I februar 1960 lanserte Thor Furuholmen, som sjøl bodde i Karl Johans gate 39, en ny plan, som innebar riving av all eksisterende bebyggelse. Han ville ha tre slanke blokker på 14 etasjer hver med grøntanlegg og 40 meter breie gågater mellom. Byplanrådet var på samme tid positive til å rive alt, og dette fikk betinga støtte fra byplansjef Erik Rolfsen, som imidlertid var skeptisk til høyhus i kvartalet.