Ireton har blitt beskrevet av Edward Hyde i hans bok om borgerkrigen som en melankolsk, reservert, av mørk natur, som meddelte sin tanker til svært få, og som aldri avvek fra noen beslutning som var blitt tatt. I henhold til Edmund Ludlow var Ireton i sine siste år «fullstendig fridd fra sine tidligere vesen å holde fast ved sin egen mening», som hadde blitt oppfattet som hans største svakhet. Da Ireton fikk høre at parlamentet hadde stemt for å gi ham en belønning på 2000 pund i året, bemerket han at parlamentet hadde mang en gjeld som han mente de først burde betale før de rakte ham slike gaver og at «han ikke hadde behov for deres land, og derfor ikke ville ha det, og at han ville være mer fornøyd til å se dem gjøre den tjeneste for nasjonen, enn å være så liberal med å fordele de offentlige midler». Ludlow la til, «og i sannhet, jeg tror han var ærlig.» Cromwell hadde grundig tillit til Iretons bedømmelse og betrodde ham å skrive mange betydningsfulle lover, beretninger og dokumenter for hans parti. Det ble sagt at tapet av Ireton «rammet en stor sorg i Cromwell» og ble betraktet som et stort tap for hans administrasjon.