Formelt sett er denne symfonien en av Mahlers mest konvensjonelle, med fire satser slik tradisjonen tilsier. Form og karakter av hver av de fire satsene er også tradisjonell. Den første satsen har en rimelig standardisert sonateform. Den har til og med en eksakt repetisjon, noe Mahler nesten ikke brukte. De to midtsatsene har en langsom og en livlig sats, og finalen i sonateform, er raskere og repeterer mye av stoffet som er brukt tidligere.