Tax-free-reglene knyttet til båter har alltid vært spesielt kompliserte i Norge. Politikerne har gjerne ønsket et godt rutetilbud til utlandet, og vært villig til å bruke lovverket og tax-freesalg for å sikre det. Tidlig på 1960-tallet var det et mylder av tax-free-ferger, spesielt mellom Norge, Sverige og Danmark i Skagerrak. Da kom en 24-timersregel som var ment å stoppe avgiftslekkasjen, særlig knyttet til spritsalg. Antall ferger sank drastisk, fordi lønnsomheten var knyttet til prisforskjellen mot sprit på land. En rekke ferger til Danmark fikk dispensasjon, selv om reisen tur/retur var 23 timer (hvis en ferge avgår den samme tid hver dag må den ankomme til havna en time eller mer før det). Et fergetilbud mellom Danmark og Norge gjør veien til kontinentet kortere for tungtransporten, og ble derfor ansett som samfunnsnyttig. For å rettferdiggjøre skillet presiserte reglene at fergene måtte ha betydelig med plass til nyttetransport og i reglene ble det skilt mellom korte og lange ruter. På ruter lenger inn i Oslofjorden enn navngitte havner var tax-free til havner langt ned i Sverige forbudt (vanligvis ned til Lysekil), begrunnet i at det var regnet som kort rute. Først var grensen Langesund, men da begynte det bare ferger fra Kragerø til Sverige. Så ble grensen flyttet til Risør, da kom ferge fra Arendal. Avstanden til Sverige begynte imidlertid å bli lang.