Historikeren Ole Andreas Øverland fortalte 1852 at folk på Børholmen i Eivindvik hadde hørt det gråte og pistre under stuegulvet. Den angivelig synske Erika Larsdatter Bogen (født 22. mai 1828) fra Lindås hevdet at det var en utburd som var vendt tilbake og klaget seg. Barnet utpekte sine foreldre som Kristine Kværnøen og Johannes Stevnebø, og fortalte hvor det var blitt gravd ned. Der hevdet Erika å ha gravd frem en duk med to knokler i. Dette kunne ført til straffesak for barnedrap mot de utpekte foreldrene, men flere enn lensmannen fattet mistanke, for duken var ny, og knoklene stammet ikke fra en nyfødt. Han forhørte Erika Bogen, og under forhøret hørtes en stemme fra et angivelig gjenferd som brøt inn til hennes forsvar med en pipende lyd. Lensmannen kunne ikke si sikkert at den kom fra der Erika satt, men han la merke til at hver gang lyden hørtes, beveget hun hodet fra side til side, og hver gang førte hun fingrene opp til munnvikene. På dette grunnlag avgjorde lensmannen at Erika var buktaler og en svindler som hadde forsøkt å ødelegge livene til to sakesløse mennesker. Amtmann Landmark i Nordre Bergenhus amt gav ordre til å sette Erika Bogen under tiltale. Hun slapp unna ved å fremstille seg som for skrøpelig og svak til å stille i retten; dessuten ble hun gift med Knut Børholmen. Sammen flyttet de til Bergen og åpnet handel, men 31. mai 1854 ble hun innhentet av lovens lange arm da sorenskriveren i Ytre Sogn dømte henne til syv måneders straffarbeid. Hun anket, men høyesterett fastslo at hennes grove beskyldninger mot Kristine Kværnøen ikke kunne sones med mindre enn 1 års straffarbeid og saksomkostninger. Bernhard Dunker førte saken mot henne.