Brenningen foregikk de første hundreårene i såkalte miler, dvs. at den tørkede steinen ble stablet i et bestemt mønster i store hauger. Det ble laget kanaler i milen hvor det ble plassert store mengder brensel. Til slutt ble det klasket et tykt lag med bløt leire utenpå hele milen, med åpninger ved bunnen for inntak av luft til forbrenningen, og på toppen for utslipp av røykgassen. Slike ovner var i bruk i Norge fra middelalderen. Etter hvert ble det utviklet oppmurede ovner, disse ovnene fikk fellesbetegnelsen kasseovner og var periodiske. Det vil si at de måtte avkjøles, åpnes og tømmes etter hver brenning, for så å fylles og tettes på ny for neste brenning. I 1858 oppfant man "den kontinuerlige ovn" eller ringovnen, som ikke måtte kjøles ned og tømmes for så å fylles igjen for neste brenning, kunne ildsonen i ringovnen flyttes rundt ringen. Utover i 1950-årene begynte tunnelovnen å få fotfeste i både Europa og Norge.