Særlig i Vest-Tyskland ble det reflektert meget over denne hendelsen, og fremhevet det kanskje i noe overdreven grad. Erkebispedømmet Kölns kardinal Josef Frings sa senere at han anså godkjenning av slike prestegifte som en av de viktigste avgjørelsene fattet av pave Pius XII. Og biskopen av Mainz på den tid, Albert Stohr, så dette som et bevis på at kirken alltid kunne jenke seg dersom det ikke handlet om «stålharde sannheter eller et jernhardt guddommelig bud». Og at prestenes plikt til å leve ugift ikke var et guddommelig bud, det er en kirkelov som kunne endres «når som helst».