Det norske fergesystemet fram til 1800-tallet kalles sundmannsvesenet fordi ferjemennene rekrutteres ut av lokalbefolkningen som ved å gjøre den nærmeste gård av et sundsted pliktige med personell og materiell, som måtte bekostes av den berørte bygda med fordi man hadde behov for å passere sund og elv for kirkevisitt, markedsdeltagelse, setervirksomhet og mindre daglige affærer. Det var ikke alltid en praktisk eller effektiv ordning siden 1500-tallet da sundtollordningen nevnes for første gang, og det kunne være 300 til 400 fergesteder i Sør-Norge der det gikk mange ferdselsårer som måtte krysse vassdraget eller fjorden. Der kunne det være utliggerbroer eller ferjebrygger som kan være bordkledde flåter, ofte festet til en hovedbrygge eller direkte til strandkanten, noe som var svært vanlig i Norge hvor man ikke hadde mange vognferger med innbygde ferjelemmer som gjort det mulig å legge mot strandkanten.