pere/sami_parallel huggingface dataset:
I sin tid som kulturkoordinator for Verdensrådet for urfolk, var det maktpåliggende for Nils-Aslak å bidra til å skaffe urfolk arenaer der de kunne møtes – der musikken, poesien og kunsten kunne komme til uttrykk, for det er i kunsten, i tradisjonene, at livsanskuelsen og kunnskapen finnes, mente han.
Dan áigge go son lei Álgoálbmogiid máilbmeráđi kulturkoordináhtor, lei Nils-Aslagii deaŧalaš veahkehit álgoálbmogiidda fidnet deaivvadanbáikkiid – main musihkka, poesiija ja govvadáidda sáhtte boahtit oidnosii, danin go dáidagis, árbevieruin, gávdnojit eallinoaidnu ja máhttu, oaivvildii son.
Derfor investerte han så mye tid og ressurser på å få til å arrangere verdens første urfolksfestival Davvi Šuvva i 1979.
Dan dihtii son bijai ollu searaid ja návccaid vuosttas álgoálbmotfestivála, Davvi Šuva, lágideapmái 1979:s.
En hører for øvrig ofte referert til historien om hvordan Nils-Aslak brukte joiken som et bevis for at han og den samiske delegasjonen virkelig var urfolk under det første møtet i World Council of Indigenous Peoples i Port Albernie i Canada i 1974.
Dávjá gullo muitalus das mo Nils-Aslak anii luođi duođaštussan dasa ahte son ja sámi sáttagoddi duođaid gulle álgoálbmogiidda World Council of Indigenous Peoples vuosttas čoahkkimis Port Albernies Canadas 1974:s.
Flere av urfolksrepresen-tantene fra andre steder i verden var nemlig skeptiske til samene på grunn av deres hvite hudfarge, men da Valkeapää framførte en joik for forsamlingen, var skepsisen som blåst bort og samene ble godtatt på linje med de andre.
Muhtin álgoálbmotovddasteaddjit eará guovlluin máilmmis illá jáhkke ahte sápmelaččat gullet álgoálbmogiidda go leat nu vilgesvaragat, muhto go Valkeapää juoiggastii čoahkkimii, de jávkkai ballu ja sápmelaččat dohkkehuvvojedje seammá dásis go earát.
På samme måte som en må arbeide iherdig for å tilegne seg formelle kunnskaper, må en investere tid for å lære av tradisjonene.
Seammá láhkái go ferte rahčat girjjálaš oahpu háhkamiin, de ferte maid atnit áiggi oahppat árbevieruin.
Det å tolke naturen, lære å lese den, er en livslang utdanning, på samme måte som det å bli en anerkjent sjaman krevde store offer og en enorm arbeidsinnsats, der ikke minst kjennskap til myter og tradisjoner var viktig.
Dat ahte dulkot luonddu, oahppat dan lohkat, lea oahpahus mii bistá eallinagi, nugo maiddái dat jos galggai dohkkehuvvot fámolaš noaidin buvttii gáibádusaid ja garra barggu, ja mas lei earenoamáš deaŧalaš dovdat myhtaid ja árbevieruid.
Nils-Aslaks respekt for myten som beskriver samene som etterkommere av Sola, kommer tydeligst fram i den prisvinnende boka, Solen, min far, 1991.
Nils-Aslak anii alla árvvus myhta mii muitala mo sápmelaččat leat Beaivvi mánát, ja dat boahtá čielgaseamusit ovdan bálkkašuvvon girjjis Beaivi, Áhčážan, 1991.
I sine siste år ble Nils-Aslak ofte ansett for å være en sjaman, ikke fordi han selv ønsket det, men fordi folk tilla ham egenskaper som den tradisjonelle sjamanen hadde, og også fordi han mer og mer trakk seg tilbake fra samfunnet.
Maŋimuš jagiidis Nils-Aslak dávjá adnojuvvui noaidin, ii danin go son ieš dáhtui dan, muhto danin go olbmot navde sus leamen dakkár attáldagaid mat árbevirolaš noaiddis ledje, ja maiddái danin go son eanet aht eanet geassádii servvodagas.
Han ble som sin egen skulptur Eaidánas ealli – en som trives best for seg selv, lik dyret som foretrekker å holde seg litt på siden av flokken.
Son šattai dego iežas skulptuvra Eaidánas ealli, dego dat ealli mii bissu veahá olggobealde ealu.
Derifra kunne han bedre observere hva som var i ferd med å skje med hans folk og kulturen.
Doppe son sáhtii buorebut geahččat mii lei dáhpáhuvvamin su iežas álbmogii ja kultuvrii.
Nils-Aslak ønsket å avslutte sitt litterære liv med en essaybok.
Nils-Aslak hálidii ollašuhttit iežas girjjálaš eallima essaygirjjiin.
Den ville bidra til å fullende sirkelen.
Dat livččii ollašuhttán rieggá.
Han debuterte nemlig med en essayistisk pamflett i 1971.
Su vuosttas girji lei oainnat essaylágáš pamfleahtta mii almmuhuvvui 1971:s.
40 år etter utkom Eanni eannážan med sitt budskap om Jorda, vår mor, og etter det ønsket han å oppsummere sin livsoppfatning og filosofi i boka som skulle ha samme tittel som skulpturen Eaidánas ealli – som stod, og står, plassert på soverommet i boligen Lásságámmi i Skibotn.
40 jagi maŋŋil ilmmai Eanni eannážan man váldofáddá lei Eanan, eadnámet, ja dan maŋŋil son hálidii čohkket iežas eallinoainnu ja filosofiija girjái man namma – Eaidánas ealli – galggai leat seammá go dan skulptuvrras mii lei, ja ain lea, oađđenlanjas su viesus Lásságámmis Ivgubađas.
Skulpturen ble hans alter ego, som han sa god natt til når han la seg, og god morgen til når han stod opp – som en evig samtale med seg selv for derigjennom å kunne forstå andre bedre.
Dát skulptuvra šattai su alter ego – iežas govvádus – masa son rávkkai buori ija go nohkai, ja buori iđida go lihkai – dego agálaš ságastallan iežainis vai dan bokte áddešii earáid buorebut.
Allerede som barn snakket Nils-Aslak med fuglene, med trærne, han lyttet til Naturen, og senere som kunstner ble han en av de sterkeste formidlerne av Naturens budskap.
Mánnán jo hálai Nils-Aslak lottiiguin, muoraiguin, son guldalii Luonddu, ja maŋŋil šattai son dáidagiinnis Luonddu sága fámolaš gaskkusteaddjin.
En må være ydmyk for å høre og forstå, slik han uttrykker det så presist i dette lille diktet: "Kan du høre livets lyder / i bruset fra elven/ i vindens sus/ Det er alt jeg vil si / det er alt".
Olmmoš ferte leat vuollegaš jos galgá gullat ja áddet, nugo son nu dárkilit govve dán uhca divttažis: “Gulat go eallima jienaid / joga šávvamis / biekka bossumis / Dat lea visot maid áigon dadjat / dat lea visot”.
Nils-Aslak så for seg den tradisjonelle reinflyttinga over det snødekte viddelandskapet som et bølgende hav – et hav med lyder av bjeller og prustende rein som minner ham om musikk.
Nils-Aslak govvádalai mielastis árbevirolaš johtolaga bohccuiguin muohtaduoddariid badjel bárusteaddji mearran – mearra mas gullojedje biellut ja ruovgi bohccot, jienat mat su bealljái ledje dego musihkka.
Han var derimot i tvil om bymennesket er i stand til å se skjønnheten i en reinflokk på vandring, om fjernheten til Naturen i dagens samfunn gjør det vanskeligere å lese reinflokken som et dikt og høre bjelleklemtinga som en symfoni.
Muhto son baicce eahpidii ahte veadjá go gávpotolmmoš oaidnit johtti boazoealu čábbodaga, ahte lea go dálá servvodaga gáidan Luonddus dahkan váddáseappun lohkat boazoealu diktan ja bielloskála sinfoniijan.
"Mitt hjem er i mitt hjerte"-sekvensen av Vindens veier er kanskje det tekstutdraget som har nådd lengst ut i verden av all samisk litteratur ved siden av Olaus Sirmas kjærlighetsdikt fra 1600-tallet.
Ruoktu váimmus -girjji “Mu ruoktu lea mu váimmus”-oassi dáidá leat dat sámi girjjálašvuođa teakstagáhppálat mii lea ollen viidáseamusit máilbmái, Čearbmá Ovllá ráhkisvuođadivttaid lassin 1600-logus.
I denne teksten finner en den klassiske konflikten mellom en vesterlandsk eie- og utbytteholdning til naturen i motsetning til et forhold som mer er basert på slektskap og likeverdighet overfor våre nærmeste omgivelser, uttrykt gjennom urfolkenes respekt og takknemlighet overfor naturen.
Dán teavsttas lea klassihkalaš vuostálasvuohta. Nuppe beales lea oarjemáilmmi oamastan- ja ávkkástallanoaidnu, ja nuppe beales gis fuolkevuohta ja ovttadássásašvuohta min lagamus birrasii, mii boahtá ovdan álgoálbmogiin das mo sii atnet árvvus ja leat giitevaččat lundui.
Diktet er en original urfolkstekst om kjærligheten til land og vann, og beskriver sårheten over tapet av råderetten til egne områder.
Dikta lea čielga álgoálbmotteaksta ráhkisvuođa birra eatnamii ja čáziide, ja dat govve bákčasa das go massá geavahanvuoigatvuođa iežas guovlluide.
Dens elegiske form gjør den gjenkjennbar for alle urfolk som har lidd tap, men som på tross av det velger å kjempe videre –sin egen kamp og kampen for å bevare Moder Jord.
Divtta elegiijahápmi dahká dan oahpisin buot álgoálbmogiidda mat leat massán vuoigatvuođaid, muhto geat dattege válljejit ain joatkit – iežaset doaruin, ja doaruin das ahte gáhttet Eatnama Eadnámet.
Innledning:
Álggahus:
Du har nå foran deg det sjette og siste bindet i serien Samisk skolehistorie.
Don leat dál lohkame Sámi skuvlahistorjá-ráiddu guđat ja maŋimus girjji.
Serien har blitt mye større enn vi i redaksjonen og forlaget opprinnelig hadde tenkt.
Dát ráidu lea šaddan ollu stuorit go mii doaimmahusas ja lágádusas álggos jurddašeimmet.
Underveis har vi funnet langt mer og mer allsidig stoff om opplæring for samiske elever enn vi kunne ha drømt om. Så vi avslutter ikke på grunn av mangel på stoff, men fordi vi ikke kan holde på i det uendelige, og vi mener at etter 10 års arbeid og 6 bind har vi gitt eit brukbart bidrag til denne historia.
Barggadettiin dáinna mii leat gávdnán ollu eanet ja eambbo máŋggabealat dieđuid sámi ohppiid oahpu birra go sáhtiimet niegadit ovdalgihtii. Nu ahte mii eat loahpat dan dihte go ii leat eambbo maid muitalit, muhto go eat sáhte joatkit dán barggu agibeaivái.
I etterordet til denne boka er det gitt ei grundigere oppsummering av arbeidet, samtidig som vi peker på mulige veier videre.
Dán girjji loahppasánis mii leat vuđolaččabut geassán dan barggu čoahkkái ja seammás čujuhan vejolaš luottaide viidáset.
Denne boka starter med forskjellige glimt fra lærerutdanninga i forskjellige tidsepoker.
Dát girji álgá muitalusaiguin oahpaheaddjioahpus guđege áigodagas.
I misjonstida fra tidlig på 1700-tallet satsa man på å rekruttere samer til lærere for samiske elever.
Miššunáiggis 1700-logu álggu rájes háliidedje sámiid oahpahit sámi ohppiid oahpaheaddjin.
Slik var det også da man starta opp Trondenes og Tromsø seminar.
Nu lei maiddái dalle go álggahedje Runášši ja Romssa seminára.
En av de samene som mot alle odds fikk lærerutdanning i mellomkrigstida, forsøkte sjøl å rekruttere flere samer til å begynne på lærerskolen.
Dattetge ledje muhtin hárve sámit geat ožžo oahpaheaddjioahpu maiddái garraseamos dáruiduhttináiggis, ja sin gaskkas lei oahpaheaddji gii geahččalii váikkuhit sámi nuoraid álgit oahpaheaddjiskuvlii.
Det gjorde han bl.a. med et radiokåseri som vi gjengir her.
Nu son dagai ee. radiokoseriija bokte, maid mii almmuhit dás.
I tre artikler gir vi glimt fra Alta lærerhøgskole / Høgskolen i Finnmark, fra utdanninga av lærere, førskolelærere og sykepleiere.
Golmma artihkkalis mii muitalit Álttá oahpaheaddjiallaskuvllas / Finnmárkku allaskuvllas, oahpaheddjiid, ovdaskuvlaoahpaheddjiid ja buohccedivššáriid oahpus.
Disse artiklene kommer alle inn på forholdet til Samisk høgskole fra denne blei etablert i 1989.
Buot dáin artihkkaliin muitaluvvo maiddái dan birra makkár oktavuohta Finnmárkku allaskuvllas lei Sámi allaskuvllain, dan rájes go dát álggahuvvui 1989:s.
Fra Samisk høgskole har vi med tre studenters fortellinger, to lærerstudenter og en av de samiske veiviserne, som fulgte høgskolens kurs i formidling av samisk kultur.
Sámi allaskuvllas mis leat golmma studeantta muitalusat; guokte oahpaheaddjistudeanta ja okta sámi ofelaš, gii čuovui Sámi allaskuvlla kurssa sámi kultuvrra gaskkusteamis.
For lulesamisk og sørsamisk har ansvaret for lærerutdanning de siste par tiåra ligget til høgskolene i Bodø og Levanger.
Julevsámegiel ja lullisámegiel oahpaheaddjioahppu lea moaddelogi jagi leamaš Bådåddjo ja Davvi-Trøndelaga allaskuvllaid ovddasvástádus.
Ved hver av disse institusjonene er det én lærer som har stått for mesteparten av samiskundervisninga, og vi har fått begge til å fortelle om vilkåra for disse språka i høyere utdanning.
Goappáge ásahusas lea sámegieloahpahus leamaš dušše ovtta oahpaheaddji ovddasvástádus, ja goappašat muitalit dás makkár eavttut dáin gielain leat leamaš ja leat alit oahpus.
Vi fortsetter så med noen glimt fra videregående opplæring, voksenopplæring og opplæring utafor det formelle skolesystemet.
Mii de joatkit muhtin muitalusaiguin joatkkaoahpus, rávesolbmuidoahpus ja oahpus mii lea formálalaš skuvlavuogádaga olggobealde.
Folkehøgskolene har spilt en svært forskjellig rolle i forhold til samene, fra bevisst fornorsking på Solhov til Den samiske folkehøgskolens arbeid for å heve samisk ungdoms sjølbevissthet i ei tid der det samiske ellers ikke hadde noen plass i skoleverket.
Álbmotallaskuvllain lea leamaš iešguđetlágán rolla sámiid ektui, Solhova mearrediđolaš dáruiduhttima rájes Sámi álbmotallaskuvlla doaimma rádjái, man ulbmil lei loktet sámi nuoraid iešdovddu áiggis mas sámegielas ja sámi kultuvrras muđui ii lean makkárge sadji skuvllain.
Vi har sett på seks forskjellige folkehøgskoler i Finnmark og Troms.
Mii muitalit dás guđa álbmotallaskuvllas Finnmárkkus ja Romssas.
Fra opplæringa i duodji eller samisk husflid bringer vi ei fortelling fra videregående skole og ei om et spesielt prosjekt for formalisert opplæring i familien.
Duodjeoahpus lea dás muitalus joatkkaskuvllas ja maiddái earenoamáš prošeavttas formaliserejuvvon oahpuin bearrašis.
En av de mange som aldri fikk opplæring i morsmålet sitt på skolen forteller her om hvordan hun lærte å skrive samisk på voksenopplæringskurs, og hva det har betydd for henne.
Muhtin gii, nu go máŋgaset earát, ii ožžon makkárge oahpu iežas eatnigielas skuvllas, muitala dás mo son oahpai čállit sámegiela rávesolbmuidkurssas, ja maid dát lea mearkkašan sutnje.
Etter hvert har det blitt etablert samiske språksentre på et titall steder i Norge.
Dađistaga leat álggahuvvon sámi giellaguovddážat logenáre báikkis Norggas.
Vi gir glimt fra et par av dem gjennom en artikkel fra språksenteret i Kåfjord, og i fortellinger fra Sørfjorden i Tromsø.
Mii muitalit dás giellaguovddážiin Gáivuonas ja Moskavuonas Romssas.
Omlag halve boka består av artikler og fortellinger med hovedvekt på opplæring i grunnskolen.
Sullii bealli girjjis leat artihkkalat ja muitalusat mat vuosttažettiin muitalit vuođđoskuvllas.
Det starter med skoltesamene i Sør-Varanger, og fortsetter med skoleminner fra Berlevåg, Nesseby, Tana og Karasjok.
Mii álgit Mátta-Várjjaga nuortalaččaiguin, ja joatkit skuvlamuittuiguin Bearalvágis, Unjárggas, Deanus ja Kárášjogas.
Vi har denne gangen sett spesielt på Alta kommune, med sju artikler, både fra samiske bygder i Altafjorden, med særlig vekt på Lerresfjord, og fra samiskopplæringa i sentral-Alta i nyere tid.
Dán háve lea erenoamáš fáddán Álttá suohkan, mas mis leat olles čieža artihkkala. Dat leat sihke Álttávuona giliin ja Álttá guovddáža sámegieloahpahusas ođđaset áiggis.
I Troms fylke har vi denne gangen konsentrert oss om midtfylket, med artikler fra Sørfjorden i Tromsø og fra Sameskolen for Troms.
Romssa fylkkas mis leat dál muitalusat gaskkafylkkas, Moskavuonas ja Romssa sámeskuvllas.
Fra Nordland forteller en lærer i Tysfjord om egne erfaringer som illustrasjon av vilkåra for lulesamisk opplæring.
Nordlánddas muitala oahpaheaddji Divttasvuonas iežas vásáhusaid birra, oahppin ja oahpaheaddjin, ja dakko bokte maiddái julevsámegiela eavttuid birra vuođđoskuvllas.
Deretter hopper vi helt til Oslo.
Dan maŋŋá mii njuiket Osloi.
Trass i at der bor flere tusen samer, har det vært alt annet enn enkelt å få til ei god samiskopplæring for samiske barn som vokser opp der.
Vaikko doppe orrot duháhat sámit. de ii eisege leat leamaš álki addit buori sámegieloahpu sámi mánáide geat šaddet bajás doppe.
Dette forteller den læreren som i lengst tid har drevet samiskopplæring i hovedstaden.
Dán muitala oahpaheaddji gii guhkimus áiggi lea oahpahan sámegiela oaivegávpogis.
Samiske elever finnes over så godt som hele Norge, men samisklærere finnes ikke overalt.
Sámi oahppit gávdnojit measta miehtá Norgga, muhto sámegieloahpaheaddjit eai leat juohke sajis.
Da har løsninga ofte vært forskjellige former for fjernundervisning.
Dalle lea čoavddus dávjá leamaš gáiddusoahpahus.
Her forteller mor til en av elevene som får samisk fjernundervisning i Bergen om de erfaringer hun sjøl og noen andre foreldre og elever har gjort.
Dá muitala eadni, gean mánás lea sámegiella gáiddusoahpahussan Bergenii, iežas ja muhtin eará váhnemiid ja ohppiid vásáhusaid birra.
Til slutt ser vi på hvilken rolle lærerorganisasjonene har spilt i forhold til statens skiftende skolepolitikk overfor samiske elever.
Loahpas mii jearrat makkár rolla lea oahpaheaddjiorganisašuvnnain leamaš stáhta molsašuddi skuvlapolitihka ektui.
Har de vært ei støtte for statens politikk eller ytt motstand mot denne?
Leat go sii dorjon skuvlasámepolitihka sámiid ektui, vai vuostálastán dan?
Hvordan har de stilt seg når politikken har vært i endring?
Makkár lea leamaš daid oaidnu go politihkka lea rievdán?
Har de da vært drivkrefter eller bremseklosser?
Leat go sii vuolggahan ođđa oainnuid vai caggan?
De glimta vi har fått med her viser at det ikke er enkle svar på dette, og at det her, som i så mange andre saker vi har tatt opp i Samisk skolehistorie, er behov for ytterligere undersøkinger og forsking.
Bihtát maid mii buktit dás čájehit ahte dasa eai leat oktageardánis vástádusat, ja ahte dás, nu go máŋgga eará áššis maid mii leat gieđahallan Sámi skuvlahistorjjás, lea dárbu eanet iskkademiide ja dutkamii.
Opprinnelig hadde vi tenkt at 6. bind også skulle inneholde to større hovedemner til.
Álggus leimmet jurddašan ahte 6. girjjis galge maiddái leat vel guokte stuora váldofáttá.
Det ene var et utvalg av historiske dokumenter og artikler fra perioden 1945 til i dag.
Nubbi lei historjjálaš dokumeanttat ja artihkkalat áigodagas 1945 maŋŋá.
Det andre var eksempel på hvordan samiske skoleforhold er behandla i samisk og norsk skjønnlitteratur.
Nubbi fas mo sámi ja dáru čáppagirjjálašvuohta lea govvidan sámi skuvladili.
Dessverre blei det ikke plass til dette i boka, men du kan finne dette på internett, på adressa http://skuvla.info, sammen med de artiklene som er trykt i denne boka.
Dađe bahábut dát fáttát eai čahkan dán girjái, muhto sáhtát gávdnat muhtin dákkár artihkkaliid interneahtas, čujuhusas http://skuvla.info, ovttas artihkkaliiguin mat leat prentejuvvon dán girjjis.
SAMMENDRAG Reinsdyr (Rangifer tarandus tarandus L.) er en viktig del av samisk kultur og en viktig bestanddel av samisk tradisjonell kost.
ČOAHKKÁIGEASSU Boazu (Rangifer tarandus tarandus L.) lea deaŧalaš oassi sámi kultuvrras ja maiddái deaŧalaš sámi árbevirolaš biebmodoalus.
Data på rein som næringsmiddel for mennesker har vært mangelfulle i forhold andre husdyr.
Leat leamaš unnán dáhtát ja dieđut das makkár mearkkašupmin bohccos lea leamaš olbmuid biebmodoalus dan ektui go leat dieđut šibihiid birra.
Hovedmålet med denne avhandlingen var å øke kunnskapen om reinsdyr som matvare for mennesker, for å studere konsentrasjoner av fettsyrer, lipider, vitaminer, essensielle elementer og tungmetaller i kjøtt, lever, talg og benmarg fra rein i relasjon til anbefalt inntak.
Váldoulbmil dáinna dutkosiin lea háhkat eambbo dieđuid das makkár mearkkašupmi bohccos lea leamaš olbmo borramuššan, ja guorahallat buoidesuvrriid, lipiidaid, vitamiinnaid, deaŧalaš ávdnasiid ja lossametállaid čoahkkádusa bohccobierggus, vuoivasis, buoiddis ja ađđamiin, daid meriid ektui mat leat ávžžuhuvvon leat borramušain.
Vi har studert forskjeller mellom konsentrasjonene i kjøtt og de andre spiselige vev, samt effekter av geografisk variasjon og dyretetthet på disse konsentrasjonene.
Mii leat guorahallan čoahkkádusaid erohusaid bierggus ja eará borahahtti osiin, ja máid geográfalaš variašuvdna ja boazolohku mearkkaša dáid čoahkkádusaide.
Denne avhandlingen er basert på prøver fra 131 rein fra 14 beitedistrikter fordelt på 4 fylker (Finnmark, Troms, Nordland og Sør-Trøndelag) i Midt- og Nord-Norge.
Dutkkus lea iskosiid vuođul 131 bohccos 14 orohagas 4 fylkkas Gaska- ja Davvi-Norggas (Finnmárkkus, Romssas, Nordlánddas ja LulliTrøndelágas).
Reinkjøtt inneholder høyere vitamin B12, jern, sink og selen konsentrasjoner i forhold til norsk biff, lam, sau, svin og kylling kjøtt.
Bohccobierggus lea eambbo vitamiidna B2, ruovdi, sink ja selen go Norgga oame-, lábbá-, sávzza-, spiinni- ja vuonccáčivgabierggus.
Reinkjøtt er magert, men en god kilde til docosapentaenoic syre (DPA) og α-linolensyre (ALA).
Bohccobiergu lea guoirras ja das lea valjit docosapentaenoic suvri (DPA) og α-linolensuvri (ALA).
Konsentrasjoner av DPA og ALA i reinkjøtt er sammenlignbare med det som er rapportert i krabbe, scampi, blåskjell, østers og DPA i torsk.
DPA ja ALA mearit bohccobierggus leat seamma dásis go mii lea gávnnahuvvon reabbáin, alitskálžžuin, oistariin ja DPA mearri seamma dásis go dorskis.
I tillegg, inneholder en porsjon reinlever konsentrasjoner av vitaminer A, B9, B12, jern og selen som er høye nok til å dekke det daglige anbefalte inntaket (RDA).
Dasa lassin leat ovtta borranmeari bohccovuoivasis vitamiinnaid A, B9, B12, ruovddi ja selen čoahkkádusat mat leat doarvái gokčat ávžžuhuvvon beaivemeari (RDA).
Forholdet ƩPUFA n-6/ ƩPUFA n-3 i kjøtt, talg og benmarg er innenfor RDA ratio på 3-9. Reintalg inneholder høye konsentrasjoner av vitamin B12, mens benmarg inneholder de høyeste konsentrasjoner av vitamin E og kalsium.
ƩPUFA n-6/ ƩPUFA n-3 gorri bierggus, buoiddis ja ađđamiin lea siskkobealde RDAratio, mii lea 3-9. Bohcco buoiddis lea alla mearit vitamiidna B12, ja ađđamis ges leat alimus mearit vitamiidna E ja kalsium.
Nivåene av de aller fleste næringsstoffene og tungmetaller i lever, talg og benmarg var betydelig høyre enn de som finnes i kjøtt.
Eanas biepmusávdnasiid ja lossametállaid čoahkkádus vuoivasis, buoiddis ja ađđamiin lei mearkkašahtti alit go dat mii bierggus gávdnui.
Konsentrasjoner av tungmetaller påvist i denne studien var generelt lave.
Lossametállaid čoahkkádusat dán guorahallamis ledje oppalaččat unnit.
De fleste vitaminkonsentrasjoner i leveren, talg og benmarg var signifikant positiv korrelert med konsentrasjonene i kjøttet.
Eanas vitamiidnačoahkkádusat vuoivasis, buoiddis ja ađđamiin ledje signifikánta positiivat korrelerejuvvon čoahkkádusaiguin bierggus.
Positive korrelasjoner ble funnet mellom jern og kalsium, og vitamin B12 og sink.
Positiiva korrelašuvnnat gávdnojedje ruovddi ja kalsium gaskka, ja vitamiidna B12 ja sink gaskka.
Nivåene i lever og kjøtt av både kadmium og arsen var positivt korrelert.
Sihke kadmium ja arsen čoahkkádusaid dásit vuoivasis ja bierggus ledje positiiva korrelerejuvvon.
Geografiske forskjeller i næringsstoffer og tungmetallkonsentrasjoner mellom enkelte beitedistrikter ble funnet.
Soames orohagaid gaskka gávdnojedje geográfalaš erohusat biepmusávdnasiid ja lossametállaid čoahkkádusain.
Vitamin E, selen, arsen og kadmium hadde størst geografiske forskjeller.
Vitamiidna E, selen, arsen ja kadmium dáfus ledje stuorimus geográfalaš erohusat.
Ingen klar geografisk trend ble observert, bortsett fra øst-vest gradient for arsen, med de høyeste konsentrasjonene målt i øst (nær den russiske grensen).
Ii fuomášuvvon čielga geográfalaš erohus, earret nuorta-oarje gradieanta arsena dáfus, mas stuorimus čoahkkádusat gávdnojedje nuortan (Ruoššaráji lahka).
Beitedistrikter med lav dyretetthet hadde i gjennomsnitt høyere selen enn de med middels og høy tetthet.
Orohagain gos lea unnit boazolohku eatnamiid ektui, lei gaskamearálaččat alit selen-dássi go doppe gos ledje eambbo dahje ollu bohccot eananviidodaga ektui.
Funnene fra denne studien tilsier at rein (kjøtt, lever, talg og benmarg) kan bidra betydelig til å få dekket anbefalte næringsstoffinntak for konsumentene.
Gávdnosat dán guorahallamis čájehit ahte boazu sáhttá mearkkašahtti láhkái leat mielde deavdime ávžžuhuvvon meari biepmusávdnasiin maid olmmoš dárbbaša.
Videre, er konsum av kjøtt, lever, talg og benmarg fra rein ikke forbundet med noen helserisiko for forbrukerne i forhold til risiko for høyt inntak av tungmetaller.
Viidáseappot, de ii leat bohccobierggu, -vuoivasa, -buoiddi ja -ađđama borramis makkárge dearvvašvuođavahát olbmuide, ii ge riska ahte dain leat menddo ollu lossametállat.
De geografiske forskjellene avdekket i denne studien var ikke store, og vil mest sannsynlig ikke ha noen innvirkning for forbrukerne.
Geográfalaš erohusat maid dán guorahallamis gávnnaimet, eai leat stuorrát, ja dain ii dáidde leat makkárge mearkkašupmi geavaheddjiide.
Anne Aasheim ny direktør i Kulturrådet - regjeringen.no
Anne Aasheim ođđa direktevran Kulturráđđái
Anne Aasheim ny direktør i Kulturrådet
Stáhtaráđđi nammadii otne Anne Aasheim (48) ođđa direktevran Norgga Kulturráđđái.
Bildet: Nyutnevnt direktør i Kulturrådet Anne Aasheim mottar blomster av kulturminister Anniken Huitfeldt på pressekonferansen i dag.
Anne Aasheim ja kulturministtar Anniken Huitfeldt.
Foto: Wenche Nybo / Kulturdepartementet
Govva: Kulturdepartemeanta / Wenche Stadven Nybo
Anne Aasheim (48) ble i statsråd i dag utnevnt til ny direktør i Norsk Kulturråd.
Stáhtaráđđi nammadii otne Anne Aasheim (48) ođđa direktevran Norgga Kulturráđđái.
Aasheim har vært redaktør i Dagbladet og distrikts- og nyhetsdirektør i NRK.
Aasheim lea leamaš doaimmaheaddjin Dagbladet áviissas ja NRK guovllu- ja ođasdirektevran.
I disse stillingene har hun hatt ansvaret for store omorganiseringer og omstillinger.
Dáid virggiid oktavuođas lea son vástidan viiddis organisašuvdna rievdadusaid ja nuppástuhttimiid.
- Anne Aasheim er den beste vi kunne fått i denne jobben.
- Anne Aasheim lea dat buoremus maid mii sáhttit oažžut dán virgái.
Hun har bred erfaring med å jobbe i store organisasjoner og å lede omfattende omorganiseringer.
Sus lea viiddis hárjáneapmi bargat stuorra organisašuvnnain ja maiddái jođihit viiddis organisašuvdna rievdadusaid.
Ikke minst har hun solid innsikt i norsk kulturliv, sier statsråd Anniken Huitfeldt.
Ja dasa lassin dovdá son hui bures norgga kultureallima, lohká stáhtaráđđi Anniken Huitfeldt.
- Kulturrådet står overfor store organisatoriske utfordringer, og jeg ønsker å tilrettelegge for de dyktige fagfolkene på best mulig måte.
- Kulturráđis leat stuorra organisatuvrralaš hástalusat ovddabealde, ja mun háliidan dili láhčit nu bures go vejolaš čeahpes fágaolbmuide.
Endringene statsråden varslet i budsjettet ga svarene jeg trengte for å si ja til jobben, sier Aasheim.
Bušeahtta rievdadusat maid stáhtaráđđi almmuhii adde munnje daid vástádusaid maid dárbbašin vuostái váldit dán doaimma, muitala Aasheim.
Norsk kulturråd står overfor store endringer.
Norgga kulturráđis šaddet olu rievdadusat.
Fra nyttår er det foreslått å legge ABMUs arkiv- og museumsoppgaver til Kulturrådet.
Evttohuvvo sirdit ABMU arkiiva- ja museadoaimmaid Kulturráđđái ođđajagi rájes.
Dermed blir administrasjonen doblet fra 50 til cirka 90 ansatte.
Hálddahus duppalastojuvvo 50 bargis 90 bargiin.
I budsjettet for 2011 er det dessuten foreslått å øke Kulturrådets ansvar for forvaltningen av offentlig kulturstøtte.
Jagi 2011 bušeahtas evttohuvvo dasto ahte Kulturráđđi galgá oažžut eanet válddi hálddašit almmolaš kulturdoarjagiid.
Det var elleve søkere som ønsket stillingen som direktør i Kulturrådet.
Ledje oktanuppelohkái ohcci geat háliidedje direktevravirggi Kulturráđis.
Aasheim starter i jobben snarest og etter avtale med departementet.
Aasheim álgá bargui nu johtilit go vejolaš ja go departemeanttain lea šiehtadallan.
Aasheim vil også være tilgjengelig for pressen under åpningen av et allmøte for Kulturrådets ansatte, som holdes i Kulturrådets lokaler, Grev Wedels plass, fredag 15. oktober kl. 14.
Preassas lea vejolaš deaivat Aasheima rabadettiin Kulturráđi bargiid oktasaščoahkkima, mii dollojuvvo Kulturráđis otne, bearjadaga golggotmánu 15. b. dii. 14.
Artikkel i boka Samisk skolehistorie 6.
Artihkal girjjis Sámi skuvlahistorjá 6.
Fortellinger fra grunnskolen i Karasjok på 1950–90-tallet
Skuvlamuitalusat Kárášjoga vuođđoskuvllas 1950–90-loguin
Karasjok skole rundt 1960 (Foto utlånt av De samiske samlinger)
Kárášjoga skuvla 1960-logus. (Govva luoikan Sámiid Vuorká-Dávvirat)
Ann-Silje Guttorm har intervjua foreldrene sine, Samuel John Nilsen Anti og Elen Marit Johnsdatter Guttorm om deres egen skolehistorie.
Ann-Silje Guttorm lea jearahallan iežas váhnemiin Samuel John Nilsen Antis ja Elen Marit Johnsdatter Guttormas sudno skuvlahistorjjá birra.
Begge har gått Karasjok grunnskole, slik Ann-Silje også har gjort.
Goappašagat leaba vázzán Kárášjoga vuođđoskuvlla, nugo Ann-Silje maiddái lea dahkan.
Det er 10 års aldersforskjell mellom foreldrene, så de har ikke gått på skolen samtidig.
Váhnemiin lea 10 jagi gaska, nu ahte eaba leat seamma áigodagas leamaš vuođđoskuvllas.
Men de vokste begge opp i reindrifta, så foreldrene deres var ikke i nærheten av bygda året rundt.
Muhto goappašagat leaba bajásšaddan boazodilis, nu ahte sudno váhnemat eai lean márkana lahka birra jagi.
Disse fortellingene skrev hun opprinnelig som en oppgave i pedagogikk ved samisk høgskole høsten 2009.
Dáid muitalusaid son lea álggos čállán pedagogihkabargobihttán Sámi allaskuvllas čavčča 2009.
Karasjok skole i seinere år.
Kárášjoga skuvla maŋit áiggis.
Samisktalende rivgu som lærer
Sámegielat rivgu oahpaheaddjin
Faren min begynte på grunnskolen i 1958.
Mu áhčči álggii vuođđoskuvlii 1958:s.
På den tida fantes ikke samisk som fag.
Dalle ii gávdnon gal vuos sámegiella sierra fágan.
Far forteller at det han husker er at det første året hadde de en rivgu som lærer som hadde lært seg samisk i voksen alder, hun het Anna Mørk.
Áhčči muitala ahte dan maid son muitá lea ahte vuosttas jagi lei sis rivgu oahpaheaddji gii lei oahppan sámegiela rávesolmmožin, Anna Mørk lei su namma.
Men det året rakk de bare å leke, synge og fortelle eventyr.
Muhto dan jagi sii eai ollen vuos earágo stoahkat, lávlut ja máinnastit.
Datidas reindriftsbarn kunne ikke norsk i det hele tatt, heller ikke da de kom i grunnskolealder.
Badjemánáid váilevaš dárogiella Eai dalá badjeolbmuid mánát hálddašan obanassiige dárogiela, eai dalle ge go álge vuođđoskuvlii.
Men likevel var undervisninga på norsk.
Muhto lihká lei oahpahus dárogillii.
Det medførte at barna bare satt i klasserommet og hørte på læreren som snakka norsk hele dagen igjennom, men barna forsto ingenting av hva læreren sa.
Dat dagahii ahte mánát dušše čohkkájedje luohkkálanjas ja guldaledje oahpaheaddji gii hálai dárogiela beaivvi njuolgut, muhto eai mánát ipmirdan maid son hálai.
Og hvis barna snakka samisk seg imellom, fikk de beskjed: «ikke bråk».
Ja jus mánát ieža gaskaneaset háleštedje sámegillii, de ožžo dieđu «ikke bråk» – «állet rigere».
Læreren underviste ulovlig på samisk
Oahpaheaddji oahpahii sámegillii lobi haga
I femte klasse hadde de en samisktalende lærer igjen, han het Kristian Nymo og kom fra bygda.
Viđat luohkás lei sis fas sámegielat oahpaheaddji, lei Kristian Nymo su namma ja lei sápmelaš ja gilis eret.
Far forteller at denne læreren underviste på samisk, selv om det slett ikke var lov.
Áhčči muitala ahte dat oahpaheaddji oahpahii sin sámegillii, vaikke ii lean sus oba lohpi ge.
Det var vel slik at læreren så at barna ikke var i stand til å lære nevneverdig på fremmedspråket.
Ammal oahpaheaddji oinnii ahte eai mánát birgehallan oahppat áktánasat vierrogillii.
Han underviste og forklarte alt på samisk, far husker historiefaget best.
Son oahpahii ja čilgii visot sámegillii, historjjálaš fága muitá mu áhčči buoremusat.
Han mener selv at dette året og denne læreren gjorde at de lærte det de lærte på skolen, for han husker fortsatt det han lærte det året, og siden da har han vært interessert i verdenshistorie.
Ja son maid jáhkká ahte dát jahki ja oahpaheaddji dagahii dan ahte sii ohppe dan maid sii ohppe skuvllas, go oahpahus dán jagis lea sus ain odne mielas ja dan rájes lea son beroštan máilmmehistorjjás.
Etter dette året fikk de igjen bare norsktalende lærere, og all undervisning var igjen på norsk.
Dán jagi maŋŋá ledje fas beare dárogielat oahpaheaddjit sis, ja visot oahpahus lei vuot dárogillii.
Men nå hadde barna begynt å lære litt norsk, etter at de hadde hatt en samisktalende lærer å snakke med i ett år.
Muhto mánát ledje dál veahá oahppagoahtán dárogiela, go ledje beassan sámegieloahpaheaddjin jagi sagastallat.
«Geađgebohkká»
«Geađge-bohkká»
Far husker spesielt en lærer som pleide å passe på om barna snakka samisk i friminuttene. Hvis han hørte noen snakke samisk, så sprang han etter barnet.
Áhčči maid muitá erenomážit ovtta oahpaheaddji gii lávii bottus fáktet hállet go mánát sámegillii, ja jus de gulai muhtima hállamin sámegiela, de son viehkalahtii dan máná.
Det barnet han fikk tak i, straffa han på et eller annet vis, som oftest ved å dra dem i ørene.
Dat mánát geat váldojedje gitta, sii ráŋggáštuvvojedje muhtin láhkai, eanaš hevii son fanahii sin beljiid.
Far forteller at de kalte ham «geađgebohkká» siden han het Steinbukk på norsk.
Su gohčodedje «geađge-bohkkán» go dárogillii lei su namma Steinbukk, muitala áhčči.
Nå har jeg sjøl funnet ut at hans riktige navn var Sigmund Steenbuch [1]
Lean dál ieš gávnnahan ahte su albma namma lei gal Sigmund Steenbuch. [1]
Nynorsk eller samisk?
Ođđadárogiella vai sámegiella?
På ungdomsskolen hadde de fortsatt norsk som hovedspråk.
Nuoraidskuvllas sis lei ain dárogiella váldogiellan.
Men nå fikk de velge mellom to fag, nemlig nynorsk og samisk.
Muhto dál sii besse válljet guovtti fága gaskka, nammalassii ođđadárogiela ja sámegiela gaskka.
Dessverre hadde elevene lært fra de var små at de slett ikke hadde bruk for det de kunne lære på skolen.
Dađi bahábut ledje oahppit mánnávuođa rájes jo ruovttus oahppan ahte eai hal sii gal dárbbaš dán oahpu maid skuvllas ohpet.
Spesielt reindriftssamene mente at skolelærdom var noe tull, for deres barn skulle jo jobbe i reindrifta.
Erenomážit boazosápmelaččaid mielas lei dát oahppu dušši, go sin mánát han galggašedje viidásat bargat boazodoaluin.
Og hva gjør man vel i reindrifta med norsk, norgeshistorie, matematikk osv.?
Ja maid vel boazodoalus ge dárogielain, norgga historjjáin, matematihkain jna.?
Elevenes syn på skolen og skolelærdom var selvsagt den samme som foreldrenes, og far forteller det slik at mange valgte nynorsk framfor samisk nettopp fordi nynorskundervisninga var dårligere.
Nu ahte ohppiid oaidnu skuvlii ja ohppui lei diehttelasat seamma go váhnemiin, ja nu go mu áhčči muitala de olusat válljejedje ođđadárogiela ovdalgo sámegiela, justa dan dihtii go ođđadárogielat oahpahus lei heittohat.
Og det at undervisninga var dårligere, betydde at det var mindre arbeid i timene og mye fri. De fikk gå rundt ute og kose seg i timene.
Ja dat ahte lei heittohat, mearkkašii ahte lei unnánat bargu diimmuin, olu friddja, olgun besse baicce vánddardit ja márkanastit.
Jeg vet ikke hvorfor det var slik, men det kan jo hende at læreren slett ikke hadde kompetanse til å undervise i nynorsk.
Ii dieđe manne lei nu, muhto soittii leat dat ahte oahpaheddjiin ii lean dat gelbbolašvuohta obanassiige oahpahit ođđadárogielas.
Skolen var bortkasta tid – hva kunne man vel bruke den til?
Skuvla lei dušši – maid vel dainna oahpuin?
Slik som jeg har nevnt her ovenfor, så mente reindriftssamene at skolen var bortkasta tid for barna deres.
Nu go dás bajábealde namuhin de lei boazosápmelaččain oainnat vuos dat oaidnu ahte skuvla lei duššin sin mánáide.
De mente at såfremt barna ikke lærte reindriftsarbeid på skolen, så kunne det ikke kalles lærdom.
Meinejedje ahte nu guhká go eai oahppan boazodoalu bargguid birra skuvllas, de ii gohčoduvvon dat oahppun.
På en måte hadde skolen tatt fra dem arbeiderne deres som skulle ha lært å arbeide for familien, både hjemme og ute.
Go ovtta láhkai de lei skuvla dego rivven sis bargiid, geat galggašedje oahppat bargat ja bajásšaddat bearrašii veahkkin, sihke ruovttus ja meahcis.
Sønnene skulle lære å gjete flokken, merke reinkalver, slakte osv. Døtrene skulle lære å lage klær, koke mat, ta seg av barna, gjete flokken osv. Men fordi alle ble tvunget på skolen, hadde ikke familiene lenger den samme muligheten til å bruke barna som arbeidshjelpere.
Gándamánát galge oahppat ealu guođohit, merket misiid, njuovvat jna. Ja nieidamánát fas ruovttubargguid nugo duddjot, málestit, mánástallat, guođohit ealu jna. Muhto go šattai bággu buohkain skuvlii, de ii lean šat dat seamma vejolašvuohta veahki oažžut mánáin.
Og de gangene barna var hjemom, rakk ikke foreldrene å lære dem så mye som de ellers ville ha rukket.
Ja daid háviid go mánát ruovttus finastedje, de váhnemat eai ollen oahpahit sin nu olu go muđui livčče.
Derfor brydde ikke barna seg større om skolen, og de pleide å skulke ganske mye.
Mánát eai maid beroštan skuvllas ja oahpus dalle stuorrát, nu ahte lávejit olu «skulket».
Det var veldig vanlig at de gjorde det, og de hadde også som mål å skulke så mye som mulig.
Lei hui dábálaš ahte dan dahke, ja lei maid ulbmil sis skulket nu ollu go vejolaš.
Man flytta tidlig på internat
Áigá juo ruovttus vuolgit internáhtii
Barna måtte flytte hjemmefra alt som sjuåringer, og de fleste bodde på internatet.
Mánát šadde ruovttus vuolgit jo go ledje čiežajahkásaččat ja álgit skuvlii, ja eanaš mánát šadde orrut internáhtas.
Det gjorde også faren min da han var barn.
Ja nu šattai mu áhčči ge dahkat go son lei mánná.
Han forteller at husmora var rivgu og snakka norsk, og de måtte kalle henne «husmor».
Muitala ahte dat dálueamit lei rivgu ja hálai dárogiela, ja sii galge gohčodit su «husmor».
Det var noen tjenestejenter der som snakka samisk også, men det var også noen samiske tjenestejenter der som aldri gikk med på å snakke samisk.
Ledje gal muhtin biiggát geat hálle sámegiela maid, muhto ledje maid biiggát geat ieža ledje sápmelaččat geat eai vuollánan hállat sámegiela.
Når barna hadde vært hjemme på ferie, pleide tjenestejentene å vaske dem svært grundig, de kalte barna for lusete reindriftsbarn.
Go mánát ledje ruovttuin fitnan luomus, de lávejit biiggát sin juohke háve bassat ja gohčodedje sin dihkkebadjeolmmožin.
Fastboende og reindriftssamer
Dálonat ja boazosápmelaččat
Faren min mener at tjenestejentene snakka norsk fordi norsk liksom var et finere språk på den tida, at tjenestejentene sjøl syntes de var finere hvis de snakka norsk.
Mu áhčči jáhkká ahte biiggát danin dárostedje go dárogiella lei nu fiinna giella dalle, ahte biiggát ledje iežaset mielas nu fiidnát go dárostedje.
Det ga også høyere status å beherske norsk på den tida, spesielt i bygda og blant de fastboende.
Lei maid stáhtus dan áigge dárogiela máhttit, ja erenomážit márkanis ja dáloniid gaskkas.
De fleste fastboende skifta også etternavn etter at Jordsalglova av 1902 kom, når de kjøpte jord tok de jordstykkets navn som etternavn, og det var selvsagt norske navn.
Ja eanaš dálonat lonuhedje goarggu maid dan «Jordsalgsloven» maŋŋá 1902:s, go oste eatnama de válde eatnama nama goargun baicce, mat diehttalas ledje dárogielat namat.
Reindriftssamene var veldig lojale i forhold til sitt eget språk og sin egen bakgrunn, ikke slik som de «fine fastboende», som reindriftssamene kalte dem. Og da skjelte de fastboende ut reindriftssamene, kalte dem lusete, skitne, dyr, ville mennesker osv. Forståelig nok er det fortsatt litt vondt blod mellom reindriftssamebarn og fastboende, på grunn av denne skittkastinga både på internatet og andre steder.
Boazosápmelaččat ledje hui lojálat iežaset gillii ja duogážii, eaige nu go dat «fiinna dálonat», nu mo boazosápmelaččat gohčodedje sin. Ja dalle cielahedje dálonat boazosápmelaččaid, gohčodedje sin dihkkediŋgan, duolvan, meahcceeallin, vilda olmmožin jna. Áddedmis de lea ain veahá vašši dalá boazosápmelaččaid mánáin dáloniidda, cielaheame dihte sihke internáhtas ja eará sajiin.
Far forteller at det var så fredelig og godt å komme hjem til familien, eller dit hvor reinflokken var akkurat da.
Áhčči muitala ahte lei nu buorre ja ráfálaš boahtit ruoktot bearraša lusa dahje dohko gos dal eallu lei justa dalle.
Han sier at det ikke var så ille å være ved Porsangerfjorden som i Karasjok sentrum, for der hadde de sjøsameverde [2], og de bar ikke hat mot dem, de var tvert imot samarbeidspartnere.
Porsáŋgguvuotnagáttis ii lohkan nu vearrái go Kárášjogas márkanis, go doppe ledje sis verddet geat ledje mearrasápmelaččat ja sis ii lean vašši sidjiide muhto baicce ovttasbarge.
Mors fortelling
Eatni muitalus
Elen Marit J. Guttorm (Foto: Ann-Silje Guttorm)
Elen Marit J. Guttorm (Govva: Ann-Silje Guttorm)
Elen Marit J. Guttorm, Jovnnin-Pier-Jovnna-Elle, er født i Karasjok i 1961.
Elen Marit J. Guttorm, Jovnnin-Pier-Jovnna-Elle, lea riegádan 1961:s Kárášjogas.
Etter grunnskolen tok hun handel- og kontorfag i Narvik i 1976, Samisk folkehøgskole i Karasjok i 1979, helsefag og allmennfag på Samisk videregående skole 1983–87 og sykepleiefag ved Høgskolen i Finnmark i Hammerfest fra 1987.
Maŋŋá vuođđoskuvlla son váccii jagi Handel- og kontor-fága Narvikas 1976:s, Sámi álbmotallaskuvllas Kárášjogas 1979:s, dearvvašvuođa- ja birasfága Sámi joatkkaskuvllas Kárášjogas 1983–85, dábálašfága Sámi joatkkaskuvllas 1985–87 ja buohccedivššárfága Finnmárkku allaskuvllas Hámmárfeasttas 1987 rájes.
Samisktalende lærer
Sámegielat oahpaheaddji
Min mor begynte på grunnskolen i 1968, også hun i Karasjok.
Mu eadni álggii vuođđoskuvlii 1968:s, son maid Kárášjogas.
Det var det første året samisk var eget fag i grunnskolen i Karasjok. Året før hadde Grensen skole starta med samiskundervisning.
Lei vuosttas jahki ahte sámegiella lei sierra fágan Kárášjoga vuođđoskuvllas, jagi ovdal ledje Rájá skuvllas álgán sámegieloahpuin.
I første og andre klasse hadde de en samisktalende lærer, Odd Mathis Hætta, og mor kunne bare si «ja» og «nei» på norsk da hun kom til bygda.
Vuosttaš ja nuppi luohkás lei sis sámegielat oahpaheaddji, Odd Mathis Hætta, ja eadni ii máhttán go «ja» ja «nei» dárogillii go bođii márkanii.
Men heller ikke de gjorde annet enn å leke og fortelle eventyr det første skoleåret.
Muhto vuosttaš jagi eai dahkan eará go stohke ja máinnastedje sii ge.
Det fantes ikke samiske lærebøker da.
Eai dalle gal vel gávdnon vuos sámegiel oahppogirjjit.
Mor hadde heller ikke bare samisktalende lærere, norsk var fortsatt hovedundervisningsspråket.
Eai eatnis lean dušše sámegielat oahpaheaddjit, dárogiella lei ain dat váldo oahppangiella.
Internatbarn
Internáhta-mánná
Også hun var reindriftssamebarn, og bodde på internatet noen år.
Maiddái son lei boazosápmelaččaid mánná, ja orui internáhtas moadde jagi.
Det varte fram til søstrene ble så store at de kunne ta ansvar for småsøsknene sine hjemme mens foreldrene var lenger nord og flytta med reinflokken.
Dassái go oappát šadde doarvái boarrásat ahte sáhtte váldit ovddasvástádusa unnit oappáin ja vieljain ruovttus, dan botta go váhnemat ledje davvin ealuin johtimin.
Mor forteller at på den tida var ikke de internatansatte så slemme med dem, og hun hadde også mange søsken der, og det var en stor trøst for henne.
Eadni muitala ahte eai dalle lean šat nu vearrái internáhta biiggát sin vuostá, ja sus gal ledje lihká oappát ja vieljat doppe máŋga, mii lei hui stuorra jeđđehussan.
Nynorsk eller reindriftsfag?
Ođđadárogiella vai boazodoallofága?
Mor forteller at de begynte med engelsk alt i 5.klasse, selv om de ennå ikke hadde lært norsk ordentlig.
Eadni muitala ahte sis álggii 5. luohkás juo eaŋgalasgiella, eai lean vuos eai dárogiela ge oahppan albma láhkai.
I åttende klasse fikk de velge mellom nynorsk og reindriftsfag.
Gávccát luohkás besse sii ge válljet ođđadárogiela ja boazodoallofága gaskka.
Mor valgte reindriftsfag siden hun hadde vokst opp i en reindriftsfamilie, for å lære det hun ikke hadde fått tid til å lære hjemme.
Eadni válljii boazodoallofága go lei boazodoallobearrašis bajásšaddan oahppan dihte daid bargguid maid ii ollen ruovttus oahppat.
Men læreren var en fastboende, Hans Nergård, og han visste ikke stort om reindrift.
Muhto oahpaheaddji han lei dáluolmmoš, Hans Nergård, ja ii hal son gal diehtán olus boazodilis.
Så da ble det slik at elevene stort sett gikk tur i timene, ikke tur i skogen, men i bygda.
Nu ahte šattai nu ahte oahppit eanaš váccašedje tuvrraid, ja eai dan ge bargan meahcis muhto márkanis.
Min egen fortelling
Iežan muitalus
Ann-Silje Guttorm (Foto utlånt av Ann-Silje Guttorm)
Ann-Silje Guttorm (Govva luoikan Ann-Silje Guttorm)
Ann-Silje Guttorm, Ristena-Jovnna-Ánne, er født i Hammerfest i 1982, men oppvokst i en reindriftsfamilie i Karasjok.
Ann-Silje Guttorm, Ristena-Jovnna-Ánne, lea riegádan 1982:s Hámmárfeasttas, muhto bajásšaddan Kárášjogas boazodoalobearrašis.
Hun var ikke mer enn ett år i barnehage, for hun var så heldig at hun fikk vokse opp hjemme hos bestemor, og trengte heller ikke gå på SFO etter skoletid.
Ii lean go jagi mánáidgárddis, go lei nu lihkolaš ahte beasai ruovttus áhkus luhtte bajásšaddat, ja ii dárbbašan ii Astoáiggefálaldahkii (SFO) ge searvat maŋŋá skuvlla.
Hun gikk grunnskole i Karasjok, videregående skole i Karasjok, Lakselv, Alta og Hammerfest.
Kárášjogas váccii vuođđoskuvlla, joatkkaskuvlla son váccii Kárášjogas, Leavnnjas, Álttás ja Hámmárfeasttas.
Og nå (2009) er hun førsteårsstudent ved førskolelærerutdanninga på Samisk høgskole i Kautokeino.
Ja dál (2009) lea son vuosttas jagi ovdaskuvlaoahpaheaddjistudeanta Sámi allaskuvllas Guovdageainnus.
Grunnskolen
Vuođđoskuvla
Jeg gikk i flyttsameklassen fram til ungdomsskolen. Det var i begynnelsen F-klassen, seinere ble det Á-klassen.
Mun vázzen johttisámiidluohkás gitta nuoraidskuvlla rádjai, lei álggos F-luohkká, muhto rievdaduvvui Á-luohkkán.
Men vi hadde ikke annerledes undervisning av den grunn, elevene hadde annen bakgrunn enn i fastboende- og norsktalende klasse. I tillegg hadde vi den såkalte fjellskolen som var en slags flytting av skolen opp på fjellet i forbindelse med vårflytting, merking, slakting osv.
Muhto ii mis lean gal earálágan oahpahus dan dihtii, lei dušše duogáš earálágan go dálu- ja dážaluohkáin, ja dat nu gohčoduvvon várreskuvla mii lei ovtta láhkai skuvlasirdin várrái leaš dal leamaš giđđajohtin, mearkun, njuovadeapmi jna.
Jenta på gangen
Feaskára biigá
Jeg husker spesielt en lærer fra barneskolen som noen ganger sa noen samisk ord feil, sjøl om hun var en fastboende same fra Karasjok.
Mun muittán erenomážit ovtta oahpaheaddji mánáidskuvllas, gii lávii muhtimin boastut dadjat muhtin sámegiel sániid, vaikko lei dálusápmelaš Kárášjogas eret.
Jeg hadde for vane å rette på språket hennes, og da ble jeg sendt ut på gangen for å stå der.
Mus lei dáhpi njulgestit su giela ja de mu gevven de feaskárii čuččodit.
Hun sa aldri at jeg hadde rett, men i begynnelsen pleide hun å ringe til far og fortelle at nå hadde dattera hans vært ufin igjen.
Ii goassige namuhan ahte mus lei riekta, muhto láve álggos riŋgestit áhččái ja muitalit ahte dál lea su nieida vuot njálbmon.
Far pleide å spørre hva dattera hans nå hadde sagt for noe, og læreren fortalte selvfølgelig det.
Áhčči láve jearrat maid dat su nieida lea ges lohkan boastut dál, ja oahpaheaddji dieđusge muitala maid.
Da pleide far å le og si at det var ikke å være ufin, det var å rette på, og han kom ikke til å straffe meg for det.
De láve áhčči boagustit ja lohkat ahte ii hal diet leat njálbmut, muhto njulget, ja son ii vuollán gal ráŋggáštit dien dihte.
Og da fortsatte jeg selvfølgelig med å rette på læreren, siden jeg hørte at far ikke synes det var noe galt i det.
Nu ahte mun dieđusge jotken iežan njulgenhommá go gullen áhčis ahte ii dat lean gal boastut.
Og læreren ringte ikke lenger hjem til far, og hun slutta også å sende meg ut på gangen.
Ja oahpaheaddji ii šat maŋážassii gillen riŋget áhččái ja heittii mu ge feaskárii bidjamis.
Hun kjefta nok kanskje litt på meg, men det tålte jeg da alltids.
In dalle gal eará go veahá bealkkahallen, muhto dan mun gal girden.
Lojal mot morsmålet
Lojála eatnigiela vuostá
Jeg hadde en slik samisklærer på ungdomsskolen også.
Lei gal nuoraidskuvllas maid mus okta diekkár sámegieloahpaheaddji.
Også hun pleide å si noen samiske ord feil, og jeg retta på henne, og fikk kjeft for det.
Son maid lávii muhtin sámegiel sániid lohkat boastut, ja mun njulgestan, ja bealkkahalan.
Hun prøvde seg med samme taktikk som barneskolelæreren min, å ringe hjem til foreldrene mine, men heller ikke hun kom noen vei med det.
Geahččalii seamma taktihka go mu oahpaheaddji mánáidskuvllas, ruoktot riŋget mu váhnemiidda, muhto ii son ge joavdan dainna áššiin guhkás.
En annen samisklærer roste meg og sa at jeg var flink og lojal mot morsmålet mitt, fordi jeg tok vare på det.
Okta eará sámegieloahpaheaddji gal rámidii mu ja logai mu čeahppin ja lojálan iežan eatnigillii, go válden vara das.
Norske bøker
Dárogielgirjjit
De fleste bøkene våre var på norsk, bortsett fra i samiskfaget, selvsagt.
Mis ledje eanaš girjjit dárogillii, earretgo sámegielfágas dieđusge.
Men undervisninga var på samisk, og de første årene skrev vi bare samisk, men på ungdomsskolen ble det mer skriftlig arbeid, og da begynte vi også å skrive på norsk.
Muhto oahpahus gal lei sámegillii, ja álgojagiid mii čáliimet dušše sámegillii, muhto nuoraidskuvllas go mis šadde eanet čállinbarggut de čálligođiimet dárogillii.
Det gjorde vi fordi bøkene var på norsk, og da var det også lettere å besvare oppgaver fra bøkene på norsk.
Dagaimet dan go girjjit ledje dárogillii, ja lei maid álkit vástidit gažaldagaid girjjiin dárogillii.
Likevel var størstedelen av undervisninga på samisk, spesielt den muntlige delen, så lenge vi hadde samisktalende lærere.
Lihká lei ain stuorra oassi oahpahusas sámegillii, erenoamážit ságastallan, nu guhká go ledje sámegielat oahpaheaddjit.
Konklusjon
Konklušuvdna