Рішення адміністративного суду від 2008-05-21 00:00:00+03

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України про визнання частково незаконним, нечинним та скасування положення п. 213 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 09.08.1995 року № 720. В ході розгляду справи позивач подав уточнення позовних вимог, просив визнати частково незаконним, нечинним та скасування положення п. 213 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 09.08.2005 року № 720. Позовні вимоги мотивує тим, що п. 213 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг порушує права та охоронювані законом інтереси позивача, оскільки не відповідає нормам чинного законодавства. зазначає, що надання доступу до мережі через підключення кінцевого обладнання та з`єднання кінцевого обладнання абонента за своїм змістом не можуть вважатися телекомунікаційними послугами. Відповідач проти позову заперечує, просить відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що пункт оскаржуваних Правил відповідає чинному законодавству України та жодним чином не порушує прав та інтересів позивача. Проаналізувавши матеріали справи та пояснення представників сторін, суд приходить до наступних висновків. Постановою Кабінету Міністрів України від 09.08.2005 р. № 720 до ст. 33 Закону України «Про телекомунікації»було затверджено Правила надання та отримання телекомунікаційних послуг. Відповідно до п. 213 Правил, основними послугами рухомого (мобільного) зв'язку є: надання доступу до мережі оператора рухомого (мобільного) зв'язку шляхом підключення та з`єднання кінцевого обладнання абонента; передавання і приймання інформації голосом. Суд вважає, що позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади (ч. 1 ст. 1 Закон України «Про Кабінет Міністрів України). Відповідно до ч. 2 ст. 3 вказаного Закону, Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України (ч. 1 ст. 4 Закону). Статтею 117 Конституції України передбачено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про телекомунікації», Кабінет Міністрів України: забезпечує проведення державної політики у сфері телекомунікацій; забезпечує рівні умови розвитку всіх форм власності у сфері телекомунікацій; здійснює управління об'єктами державної власності у сфері телекомунікацій; спрямовує і координує діяльність міністерств, інших центральних органів виконавчої влади у сфері телекомунікацій. Отже, з урахуванням вищенаведеного відповідач при затвердженні оскаржуваних Правил діяв в межах наданих йому повноважень та відповідно до чинного законодавства України. Обґрунтовуючи свою позицію, позивач стверджує, що надання доступу до мережі шляхом підключення та з`єднання кінцевого обладнання абонента за своїм змістом не можуть вважатися телекомунікаційними послугами, оскільки метою (спрямуванням) послуги та її невід`ємною ознакою є те, що послуга вважається такою у разі задоволення нею певних конкретних потреб споживачів у сфері телекомунікацій. Крім того, як зазначає позивач, надання доступу до мережі Інтернет, дротового телефонного зв'язку, інших телекомунікаційних систем не визначається як окрема послуга, та визнається, як нерозривний і нероздільний елемент зазначених відносин, таким чином, оскаржуване положення робить не пояснювані пріоритети та виключення для мобільного зв'язку. Доводи позивача спростовуються специфікою технології рухомого (мобільного) зв'язку, яка суттєво відрізняється від фіксованого телефонного зв'язку. Підключення кінцевого обладнання споживача до мережі рухомого (мобільного) зв'язку - це не фізичне підключення, як у мережі фіксованого зв'язку, а внесення даних про цього абонента в абонентську базу мережі, реєстрація абонента за його місцем знаходження та присвоєння йому певного ідентифікаційного номера. Щоразу, як тільки споживач мережі рухомого (мобільного) зв'язку хоче встановити з`єднання з телефонним номером споживача цієї ж мережі або іншої телекомунікаційної мережі, відповідне телекомунікаційне обладнання ідентифікує даного абонента, як абонента цієї мережі, і тільки після цього забезпечує з`єднання його кінцевого обладнання з кінцевим обладнанням споживача, який викликається. У процесі встановлення з`єднання кінцевого абонента мережі рухомого (мобільного) зв'язку використовується різне комутаційне обладнання в залежності від виду з`єднання: - для з`єднання з абонентом рухомого (мобільного) зв'язку в межах однієї мережі використовується приймально-передавальне та комутаційне обладнання одного оператора мережі рухомого (мобільного) зв'язку; - для з`єднання з абонентом рухомого (мобільного) зв'язку іншого оператора мережі рухомого (мобільного) зв'язку використовується приймально-передавальне та комутаційне обладнання мережі, як одного, так і іншого оператора рухомого (мобільного) зв'язку, а також комутаційне обладнання мережі загального користування (ТМЗК), через яку взаємодіють ці рухомі мережі; - для з`єднання з абонентом фіксованого телефонного зв'язку використовується приймально-передавальне та комутаційне обладнання мережі оператора рухомого (мобільного) зв'язку, комутаційне обладнання мережі фіксованого телефонного зв'язку, а також комутаційне обладнання телекомунікаційної мережі загального користування, через яку взаємодіють ці мережі. Також, враховується, що абонент мережі рухомого (мобільного) зв'язку може переміщуватись та встановлювати з`єднання по всій території зони дії мережі рухомого (мобільного) зв'язку. Для цього використовується приймально-передавальне та комутаційне обладнання оператора мережі рухомого (мобільного) зв'язку, як у регіоні «прописки»абонента, так і в тих регіонах, де він тимчасово зареєстрований. Оператор мережі рухомого (мобільного) зв'язку несе певні витрати за підключення споживача до мережі та встановлення з`єднання, оскільки закуповує для цього відповідне обладнання та щоразу виконує певні процедури. Разом з тим, вартість тривалості розмови між споживачами у мережі рухомого (мобільного) зв'язку одного оператора, між споживачами у мережі рухомого (мобільного) зв'язку і фіксованого телефонного зв'язку різна, а тому неможливо включити плату за з`єднання в загальну вартість послуги. Крім того, специфіка та відмінність технології рухомого (мобільного) зв'язку від інших телекомунікаційних послуг підтверджується ст. 62 Закону України «Про телекомунікації», відповідно до якої послуги рухомого (мобільного) зв'язку не віднесені до загальнодоступних телекомунікаційних послуг. Крім того, слід зазначити, що оскаржується п. 213 Правил затверджених постановою Кабміну у 2005 році (публікація «Офіційний вісник України»2005 р., № 32), а позивач звернувся до суду з позовом 04.02.2008 р., таким чином позивачем було пропущено строк звернення до адміністративного суду. Відповідно до ч. 1 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Згідно з ч. 2 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Враховуючи вищенаведене слід зазначити, що за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свої прав, свобод чи інтересів. Статтею 100 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено, що пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одні зі сторін. Відповідачем були надані письмові заперечення на адміністративний позов, в яких він вказує, про пропущення позивачем строку звернення до адміністративного суду та наполягає на цьому. Проаналізувавши матеріали справи та пояснення представників сторін суд прийшов до висновку, що у нього відсутні підстави для визнання причин пропущення позивачем строку звернення до суду поважною, тому суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду, а спірне рішення не порушує права та охоронювані законом інтереси позивача. На підставі ч. 2 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на [PERSON].

Результат розгляду: denied