Рішення адміністративного суду від 2008-08-26 00:00:00+03

Позивач - [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом, доповненим та уточненим в процесі розгляду справи, до Відділу громадянства і реєстрації фізичних осіб ГУ МВС України в АР Крим, Відділу громадянства, імміграції і реєстрації фізичних осіб Київського РВ СМУ ГУМВС України в АР Крим, в якому просив визнати недійсним і відмінити рішення 3-го відповідача від 28.03.2008 року про видворення його за межі України в строк до 25.04.2008 року, а також зобов'язати ВГІРФО ГУМВС України АР Крим певні дії по анулюванню штампу в паспорті щодо його видворення та зареєструвати його на території України. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 28.03.2008 року Київський РВ СМУ ГУМВС України в АР Крим необґрунтовано і незаконно ухвалив рішення про видворення його за межі України в строк до 25.04.2008 року. Необґрунтованими є також доводи відповідачів про те, що він підлягає видворенню за межі України у зв'язку із здійсненням ним кримінально-караного злочину, на підставі ст. 32 ЗУ «Про правовий статус іноземців і осіб без громадянства». При цьому, на думку позивача, відповідачі не взяли до уваги постанову Центрального районного суду м. Сімферополя від 30.07.2007 року у справі № 1-370/07 на підставі якого [PERSON] звільнений від кримінальної відповідальності і відносно нього припинено виробництво у справі, а тому в силу діючого законодавства він є не судимим. Ухвалою Київського районного суду м. Сімферополь від 06.06.2008 року до участі в справі за адміністративним позовом [PERSON] до ВГІРФО ГУ МВС України в АР Крим, ВГІРФО Київського РВ СМУ ГУМВС України в АР Крим, про скасування рішення, визнання його недійсним та спонукання до виконання певних дій, в якості співвідповідача залучено Київський РВ СМУ ГУМВС України в АР Крим (а.с. 36). В судовому засіданні позивач та його представник свій позов підтримали у повному обсязі, просили його задовольнити. Дали пояснення згідно вищевказаному, а також додатково звернули уваги суду на те, що на території України він постійно знаходиться з 1995 року. Періодично виїжджав по службовій візі. Своє перебування він реєстрував у встановленому законом порядку. На території України у нього є сім'я: з 2003 року він знаходиться в офіційно зареєстрованому шлюбі з громадянкою України [PERSON]. Від цього шлюбу має двох малолітніх дітей - [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO], які є громадянами України. Представники відповідачів вимоги позивача не визнали, в позові просили відмовити, рахуючи його не обгрунтованим, а свої дії відносно позивача вважали законними і такими, що за снові на нормах чинного законодавства України, оскільки підставою для видворення позивача - є факт скоєння їм злочину на території України у 2005 році. Вислухавши позивача, його представника, представників відповідачів, вивчивши матеріали справи та докази, надані сторонами на підставі ст. 71 КАС України суд дійшов до наступного. Відповідно до ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження у суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно зі ст.6 КАС Країни кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів незалежним і неупередженим судом; ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена. Згідно зі ст.6 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Відповідно до абзацу 6 ч.1 ст.3 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Порядок оформлення дозволу на перебування іноземців в Україні регулюється Інструкцією про порядок продовження терміну перебування в Україні іноземців і осіб без громадянства, затвердженою наказом МВС України 01.12.2003 року № 1456 і зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 18 грудня 2003 року за № 1180/8501 (надалі по тексту - Інструкція № 1456). Пунктом 4 цієї Інструкції встановлено, що реєстрація - це поставлення в пункті пропуску через державний кордон посадовою особою відповідних органів ... в паспортному документі відмітки „В'їзд”, а продовження строку перебування реєстрації - це продовження строку дії реєстрації шляхом поставлення в паспортний документ відповідного штампу. Тобто, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку, є проживання чи перебування особи на законній підставі на теріторії України в житлі за певною адресою. Згідно за ст.29 ЦК України місцем проживания фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.1 ст. 71 та ст. 72 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Обставини, встановлені судовим рішення в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] має постійне місце проживання в м. Сімферополі - квартиру [ADDRESS], яка належить йому на праві приватної власності. Знаходиться в шлюбі з громадянкою України, від цього шлюбу має двох малолітніх дітей (а.с.13-19, 66). Позивач є одним із засновників ТОВ „НІЛ”, зареєстрованого виконкомом Київської районної ради м.Сімферополь (а.с. 90). Відповідно до матеріалів справи, у лютому 2005 року [PERSON] в черговий раз по службовій візі в'їхав на територію України. У липні 2005 року він надав свій національний паспорт і всі необхідні документи в ВГІРФО Київського РВ МУ ГУМВС України в АР Крим для оформлення дозволу на перебування на території України. Після спливу встановленого законом 10- денного терміну замість паспорту йому була видана довідка про те, що його паспорт знаходиться в ВГІРФО Київського РВ МУ ГУМВС України в АР Крим для оформлення дозволу на перебування на території України. Термін дії довідки - 10 днів. Відмови в реєстрації позивач не отримав. У період з липня місяця 2005 року по липень місяць 2007 року позивач кожні 10 днів звертався в ВГІРФО Київського РВ МУ ГУМВС України в АР Крим з приводу оформлення дозволу на перебування на території України (реєстрації), але йому відмовляли в цьому, проте кожного разу продовжували термін дії довідки ще на 10 днів. При цьому співробітники ВГІРФО Київського РВ МУ ГУМВС України в АР Крим посилалися на те, що паспорт знаходиться у ВГІРФО ГУМВС України в АР Крим. Ці обставини встановлені постановою Київського районного суду м. Сімферополь від 13.02.2008 року по адміністративній справі №2а-134/08 і сторонами по справі не оспорюються (а.с.7-8). У серпні місяці 2005 року відносно [PERSON] було збуджено кримінальну справу по ч.1 ст.152, ч.1 ст. 153 КК України. Вироком Центрального районного суду м.Сімферополь АР Крим від 10.04.2006 року та ухвалою Апеляційного суду АР Крим від 25.07.2006 року позивача засуджено за ч.1 ст. 152 КК України на три роки позбавлення волі і на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитом - два роки. Ухвалою судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 26.04.2007 року по справі № 05-1323км07, вирок Центрального районного суду м. Сімферополя від 10.04.2006 року був скасований, а справа направлена на новий судовий розгляд (а.с.10-11). 30.07.2007 року постановою Центрального районного суду м. Сімферополя, позивач звільнений від кримінальної відповідальності у зв'язку із застосуванням до нього Закону України «Про амністію» від 09.06.2007 року. Таким чином, згідно до ч.3 ст. 88 КК України, позивач вважається не судимим. У травні 2007 позивач звернувся до 2-го відповідача з проханням видати йому паспорт з відміткою про реєстрацію у зв'язку з народженням другої дитини і необхідністю його реєстрації. Проте йому було відмовлено у видачі паспорта і оформленні реєстрації, а довідка з тимчасовою реєстрацією - вилучена. Відповідно до п.12 Інструкції № 1456, прийняті документи негайно беруться до виконання і розглядаються протягом не більше 3-х робочих днів в територіальному органі у зв'язку з розглядом питання по продовженню терміну перебування в Україні. Термін дії довідки визначається терміном, який фактично необхідний для оформлення документів, але не більше 10 днів. Пунктом 16 Інструкції № 1456 передбачений вичерпний перелік підстав, по яких іноземцях і особах без громадянства може бути відмовлено в продовженні терміну перебування в Україні (а.с. 88-87). Рішення про відмову в продовженні терміну перебування під розпис доводиться до відома іноземця або особи без громадянства в термін, визначений у пункті 12 цієї Інструкції, тобто у строк не більше трьох - десяти робочих днів. При розгляді клопотань понад один робочий день, заявнику видається довідка з фотокарткою про те, що його паспортний документ міститься в територіальному органі чи підрозділу Департаменту у зв'язку з розглядом питання щодо продовження терміну перебування в Україні (п.12, 17 Інструкції № 1456). Із змісту вказаних пунктів витікає, що відповідачі зобов'язані були винести постанову з прийняттям рішення (позитивне або негативне) по зверненню [PERSON], про що сповістити його під розпис, а на час розгляду його заяви, надати йому відповідну довідку, продовження строку дії якої Інструкцією № 1456, не передбачено. Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, [PERSON] звернувся з питання реєстрації його перебування на території України в липні 2005 року, проте, порушуючи вказані нормативні документи, відносно нього відповідачами ніякого рішення до 28.03.2008 року не приймалось. З дня переткнення кордону України, позивач законно знаходився в України і мав право на продовження терміну його перебування на території України. У листопаді місяці 2007 року позивач був вимушений звернутися до Київського районного суду м.Сімферополя, за захистом своїх прав і законних інтересів з адміністративним позовом, про оскарження бездіяльності суб'єкта владних повноважень - ГУ МВС України в АР Крим, третіх осіб: ВГІРФО ГУМВС України в АР Крим, ВГІРФО Київського РВ МУ ГУМВС України в АР Крим, у зв'язку з тим, що протягом 2-х років (у період з 2005 по 2007) ними утримувався паспорт громадянина Туреччини на його ім'я, і не реєструвалося його перебування на території України. 13.02.2008 року Київський районний суд м. Сімферополь виніс постанову, якою визнав неправомірним бездіяльність відділу громадянства і реєстрації фізичних осіб ГУМВС України в АР Крим в ухваленні рішення з питання перебування [PERSON] на території України. Крім того, суд зобов'язав ВГІРФО ГУМВС України в АР Крим вирішити питання по оформленню на ім'я громадянина Туреччини [PERSON] дозволу на перебування на території України та видати йому паспорт громадянина Туреччини [NUMBER] (а.с.7-8). Для виконання постанови суду позивач неодноразово звертався в ВГІРФО Київського РВ МУ ГУМВС України в АР Крим, проте питання не вирішувалося. 28.03.2008 року начальником Київського РВ МУ ГУМВС України в АР Крим винесено постанову про видворення позивача за межі України в строк до 25.04.2008 року, а в паспорт громадянина Туреччини [NUMBER], який знаходився у відповідачів, проставлено штамп про видворення позивача (а.с.6, 45-47). 08.04.2008 року позивач, по телефону, був запрошений у ВГІРФО Київського РВ МУ ГУМВС України в АР Крим, де йому і стало відомо про рішення від 28.03.2008 року, про видворення за межі України в строк до 25.04.2008 року, про що є його розпис (а.с.45-47). Ухвалою Київського районного суду м. Сімферополь від 17.04.2008 року зупинена дія рішення відповідача від 28.03.2008 року про видворення позивача за межі України у строк до 25.04.2008 року до розгляду справи у суді (а.с.22-23). Також, у квітні місяці 2008 року з ВГІРФО ГУМВС України в АР Крим позивачем було одержано лист № 10/Б-9 від 18.04.2008 року, в якому, з посиланням на ст. 32 ЗУ «Про правовий статус іноземців і осіб без громадянства» повідомлялося про ухвалене рішення від 28.03.2008 року про видворення [PERSON] за межі України за скоєння злочину, передбаченого ч.1 ст. 152 КК України. Цей лист за начальника відділу С.В. Бабашина підписала невідомо особа, посадове положення якої не вказане. У своєму рішенні відповідач посилається на ст. 32 Закону України «Про правовий статус іноземців і осіб без громадянства» від 04.02.1994 року № 3929-XII, із змінами (надалі по тексту - ЗУ № 3929-XII), відповідно до якої, - іноземець та особа без громадянства, який вчинив злочин або адміністративне правопорушення, після відбуття призначеного йому покарання чи виконання адміністративного стягнення може бути видворений за межі України. Рішення про видворення його за межі України після відбуття ним покарання чи виконання адміністративного стягнення приймається органом внутрішніх справ за місцем його перебування з наступним повідомленням протягом 24 годин прокурора про підстави прийняття такого рішення. За рішенням органу внутрішніх справ видворення іноземця та особи без громадянства за межі України може супроводжуватися забороною подальшого в'їзду в Україну строком до п'яти років. Строки заборони подальшого в'їзду в Украину обчислюються з дня винесення вказаного рішення. Порядок виконання рішення про заборону подальшого в'їзду в Україну визначається законодавством України. Іноземець і особа без громадянства, зобов'язані покинути територію Україну в строк, вказаний в рішенні про видворення. З огляду на викладено, суд доходить висновку, що ст.32 ЗУ № 3929-XII не містить безумовної норми, про обов'язкове видворення іноземця чи особи без громадянства, яка вчинила злочин або адміністративне правопорушення, після відбуття призначеного йому покарання чи виконання адміністративного стягнення. Таким чином, суд, враховуючи положення п.12 Інструкція № 1456, ст. 32 ЗУ № 3929-XII, доходить висновку, що відповідачі повинні були прийняти рішення, про видворення за межі України чи продовження терміну перебування на території України, відносно позивача, у строк не більше 3-10 днів, після 30.07.2007 року, тобто дати винесення постанови Центрального районного суду м. Сімферополя, якою позивач був звільнений від кримінальної відповідальності, у зв'язку із застосуванням до нього Закону України «Про амністію» від 09.06.2007 року. Як вказує позивач, і це знайшло своє підтвердження в процесі розгляду справи, допущені відповідачами порушення норм чинного законодавства України, регулюючого порядок перебування на території України іноземців і осіб без громадянства, і стали підставою для напряму до суду адміністративного позову. Відповідно до ст. 26 Конституцій України іноземці і особи без громадянства, що знаходяться в Україні на законних підставах, користуються тими ж правами і свободами, а також несуть такі ж обов'язки, як і громадяни України. Згідно до ст. 13 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права від 16.12.1966 року, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.1973 року, іноземець, що законно перебуває на території будь-якої держави-учасниці цього Пакту, може бути висланий тільки на виконання рішення, винесеного відповідно до закону, і, якщо імперативні міркування державної безпеки не вимагають іншого, має право на подання доводів проти свого вислання, на перегляд своєї справи компетентною властю чи особою або особами, спеціально призначеними компетентною властю, і на те, щоб бути представленим для цієї мети перед цією властю, особою чи особами. Відповідно до ст.8 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950 року, зі змінами, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до підпунктів 3, 7 та 8 пункту 1 Постанови Пленуму Вищого адміністративного Суду України від 06.03.2008 року №2 „Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ”, суду необхідно враховувати у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, чи прийняті (вченені) вони обгрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням небхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілям, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія). З огляду матеріалів справи, пояснень сторін, суд дійшов висновку, що Київський РВ МУ ГУМВС України в АР Крим на день винесення рішення - 28 травня 2008 року, не мав підстав вважати, що знаходження позивача на території України, який мав погашену судимість, суперечить інтересам національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, а його дії в теперішній час загрожують охороні здоров'я, перешкоджають захисту прав і законних інтересів громодян України, інших осіб, які проживають в Україні. Не надано таких доказів і суду. Крім того, позивач як, батько неповнолітніх дітей, зобов'язаний утримувати та виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я і фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дітьми повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя (ст. 150, 180 СК України). При винесенні рішення відповідач не взяв до уваги вимоги міжнародного законодавства щодо єдності сім'ї. Як вже встановлено судом, на території України [PERSON] має дружину та двох неповнолітніх дітей, тобто має всі законні підстави на отримання дозволу на імміграцію відповідно до Закону України «Про імміграцію». Підстав для відмови [PERSON] у наданні дозволу на імміграцію (ст. 10 ЗК України «Про імміграцію») судом не встановлено. Таким чином, роз глянувши дану адміністративну справу за участю усіх зацікавлених осіб, у рамках заявлених вимог, на основі дотримання принципів диспозитивності, змагальності і справедливості судочинства, всебічного та повного дослідження обставин справи, перевірки їх наданими сторонами доказами, оцінивши їх у сукупності, виконавши вимоги процесуального закону, враховуючи постанову Київського районного суду м. Сімферополя від 13.02.2008 року у справі № 2а-134/08, що вступила в законну силу, суд дійшов висновку, що позов підлягає задовольнити, а порушені права позивача судовому захисту. На підставі ст.32 ЗУ «Про правовий статус іноземців і осіб без громадянства» від 04.02.1994 року № 3929-XII, із змінами, Інструкцією про порядок продовження терміну перебування в Україні іноземців і осіб без громадянства, затвердженою наказом МВС України від 01.12.2003 року № 1456, ст.13 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права від 16.12.1966 року, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.73 року, Закон України «Про імміграцію», ст. 8 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, зі змінами, підпунктами 3, 7 та 8 пункту 1 Постанови Пленуму Вищого адміністративного Суду України від 06.03.2008 року № 2 „Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ”, ст.ст. 26, 55 Конституції України,

Результат розгляду: granted