Рішення адміністративного суду від 2008-04-10 00:00:00+03

Позивач звернувся до суду і просить визнати відмову управління праці та соціального захисту населення Овруцької районної державної адміністрації про постановку його на чергу для одержання грошової компенсації за втрачене [ADDRESS]Житомирської області протиправною та зобов'язати відповідача поставити його на чергу, встановлену місцевими органами виконавчої влади для отримання компенсації за втрачене домоволодіння, яке він отримав у спадщину, в сумі 41474 грн. Свої позовні вимоги мотивує тим, що має право на вказану компенсацію, але управління праці та соціального захисту населення Овруцької районної державної адміністрації відмовило у постановці на чергу, оскільки спадкодавець не мав статусу переселенця. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з”явився. Про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Заперечень суду не надав. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представника позивача, встановив: згідно рішення суду від 24 вересня 2007 року за позивачем було визнано право власності, після смерті його бабусі, на [ADDRESS]Житомирської області, яке відповідно до переліку населених пунктів Житомирської і Київської областей, віднесених до зони радіоактивного забруднення внаслідок катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 106 від 23.07.1991 року та розпорядження Кабінету Міністрів України № 17 від. 12.01.1993 року відноситься до зони гарантованого добровільного відселення. Відповідно до ст.4 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” кожен громадянин, який проживаю у зоні гарантованого добровільного відселення, має право на підставі наданої йому об”єктивної інформації про радіаційну обстановку, дози опромінення і можливі їх наслідки для здоров'я самостійно приймати рішення про подальше проживання на цій території відселення. Відповідно до ч.6 ст.35 вказаного Закону компенсацію, передбачену ст.4 Закону, у повному розмірі за цінами, встановленими на момент звернення щодо неї, мають право отримати громадяни, які не проживали на територіях радіоактивного забруднення, але одержали у спадщину майно (жилі, дачні, садові будинки, гаражі, господарські будівлі та споруди), яке не може бути перевезено із зазначених територій. Позивач отримав у спадщину будинок в селі Прилуки Овруцького району Житомирської області, що підтверджується копією рішення Овруцького районного суду від 24 вересня 2007 року та копією витягу про реєстрацію права власності № 16374656 від 23.10.2007 року, а сам проживає в [ADDRESS] Отримано у спадок домоволодіння позивач здав на баланс Руднянській сільської ради Овруцького району, що підтверджується актом прийняття житлового будинку від 19 листопада 2007 року. Підставою відмови відповідача в постановці на чергу є лист Міністерства праці та соціальної політики України від 27.06.2006 року № 363/0/15-06/20, відповідно до якого тільки ті спадкоємці мають право на отримання компенсації за втрачене майно спадкодавці яких за життя набули статусу переселенців (отримали направлення на переселення). Однак, ст.35 Закону не містить будь-яких обмежень або посилань на наявність у спадкодавця направлення на переселення або отримання у спадщину майна лише переселенця, як підставу для виплати компенсації спадкоємцю. Відсутні зазначені посилання і в Положенні про порядок виплати компенсації громадянам за втрачене нерухоме майно у разі відселення або самостійного переселення з радіоактивно забруднених територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 755 від 15.07.1997 року. Пунктом 5 вказаного Положення єдиною підставою для отримання спадкоємцем компенсації визначено знаходження нерухомого майна на території зони радіоактивного забруднення. В переліку документів, які подаються спадкоємцем органу виконавчої влади відсутнє направлення на переселення на ім'я спадкодавця (п.6 Положення). Статтею 62 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” надано право визначити порядок застосування Закону лише Кабінету Міністрів України, а Міністерство праці та соціальної політики таким правом не наділене. Враховуючи викладене суд вважає, що лист Міністерства праці та соціальної політики України від 27.06.2006 року № 363/0/15-06/20 порушує вимоги ст.50 Конституції України і не відповідає вимогам Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” та Положення про порядок виплати компенсації громадянам за втрачене нерухоме майно у разі відселення або самостійного переселення з радіоактивно забруднених територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 755 від 15.07.1997 року і не може бути застосований судом. Відповідно до ст.10 Порядку використання коштів державного бюджету України на виконання програм, пов'язаних із соціальним захистом громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 936 від 20.09.2005 року, розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня за програмами є управління праці та соціального захисту населення районних(міських) держадміністрацій. Суд вважає необхідним відшкодувати позивачу документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України розмірі 3,40 грн., так як саме така сума судового збору підлягала сплаті за подачу позову даної категорії до суду. На підставі викладеного,

Результат розгляду: granted