Рішення адміністративного суду від 2008-01-28 00:00:00+02

Позивач [PERSON] у грудні 2006 р., звернувшись з даним адміністративним позовом, просив визнати діяльність Управління праці та соціального захисту населення Київської районної адміністрації Одеської міської Ради та Головного управління пенсійного фонду України в Одеській області, щодо розміру сплати разової грошової допомоги інвалідам війни до дня Перемоги неправомірною та стягнути на його користь дану допомогу за період 2004 р. по 2007 р. включно. В подальшому, позивач уточнив вимоги в частині суми виплат, які підлягають стягненню, а також просив виключити з числа відповідачів - Головне управління пенсійного фонду України в Одеській області. В судовому засіданні, позивач, підтримуючи заявлені вимоги, пояснив, що йому, як інваліду війни 2-ї групи, на підставі Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 3552-ХП (далі Закон), щорічно, до 05 травня повинна була виплачуватись разова грошова допомога з 2004 по 2007 р.р. в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком. Однак, відповідач, здійснюючи виплату цієї допомоги, порушував вимоги даного Закону, щодо її розміру. Так, у 2004 р. допомога була надана в сумі - 160 грн., у 2005 р. - 330 грн., у 2006 р. - 330 грн., у 2007 р. - 360 грн. Недоплата складає: у 2004 р. - 240 грн., у 2005 р. - 2326 грн., у 2006 р. - 2470 грн., 2007 р.- 2888 грн. Позивач вважає, що ним не пропущений строк для звернення до суду з вказаними вимогами. Позивач вказує, що в разі зупинення дії Закону або іншого нормативно-правового акта, який регулює відповідні відносини, перебіг позовної давності зупиняється, а як вбачається із Законів України „Про державний бюджет на 2005, 2006, 2007 р.р.”, були зупиненні статті Закону, де передбачені розміри щорічної разової допомоги інвалідам війни та деяким іншим особам. Рішенням Конституційного Суду України, ці дії по призупиненню вказаних статей були визнані неконституційними . Представник відповідача позов не визнав, обґрунтовуючи свої заперечення тим, що щорічно розмір разової грошової допомоги, передбачається нормами законів про Державний бюджет України, відповідно на 2004, 2005, 2006 та 2007р.р. В своїх письмових запереченнях, а також у судовому засіданні, представник відповідача, пояснюючи процедуру, надходження до них коштів, на дані соціальні виплати, звернув увагу суду на те, що Кабінетом Міністрів України спочатку визначається обсяг соціальних виплат, а потім, ці дані закладаються в державний бюджет. На думку, представника відповідача, встановлений порядок виплат пільг, компенсацій та гарантій для певних категорій громадян, який потребує фінансування за рахунок коштів державного бюджету України, його обсяги, не може визначатися будь - яким іншим законом, ніж Законом України “Про Державний бюджет”. Даючи, оцінку рішенням Конституційного суду України щодо визнання неконституційними статей бюджету, які припиняють дії пільг, представник вважає, що по - перше, для цього необхідно внести зміни до законодавства України, яке передбачає ці пільги, а по-друге, фінансово забезпечити здійснення цих виплат. З'ясував обставини справи та перевірив їх доказами, суд прийшов до висновку що позовні вимоги є обґрунтовані та підлягають задоволенню на наступних підставах. [PERSON]є пенсіонером Міністерства оборони України, та інвалідом війни 2-ї групи. Як інваліду війни 2-ої групи, на підставі Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", йому, щорічно до 05 травня повинна була виплачуватись разова грошова допомога за 2004 - 2007 р.р. в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком. У 2004 р. відповідачем йому, як інваліду війни 2-ої групи, виплачена допомога у сумі 160 грн., у 2005 р.- 330 грн., у 2006 р.- 330 грн., у 2007 р.- 360 грн. П. 1 «а» постанови Кабінету Міністрів України „Про підвищення розмірів трудових пенсій” від 15.04.2003 р. № 544, встановив розмір мінімальної пенсії за віком на 2004-й рік - 50 гривень, у зв'язку з чим, позивачу грошова допомога повинна була бути виплачена в розмірі - 400 гри. Далі, ст. 28 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. (у редакції Закону від 23.12.2004 р.), встановила, що мінімальний розмір пенсії за віком, складає прожитковий мінімум для осіб, що втратили працездатність. Статтею 1 Закону України „Про затвердження прожиткового мінімуму на 2005 рік" від 19.10.2004 р. розмір такого прожиткового мінімуму визначений у розмірі -332 грн., тобто грошова допомога, яка повинна була виплачена позивачу складала - 2656 грн. Розмір, мінімальної пенсії за віком станом на 01.04.2006 р., склав - 359 грн., тому сума виплат повинна була складати - 2800 грн. Станом на 2007 р. розмір мінімальної пенсії за віком склав - 410грн. 06 коп., відповідно позивачу повинні були виплатити - 3248. З урахуванням, виплаченої [PERSON] грошової допомоги, недоплата склала: у 2004 р. - 240 грн., у 2005 р. - 2326 грн., у 2006 р. - 2470 грн., 2007 р.- 2888 грн. Відмова відповідача, у виплаті позивачу належних сум грошової допомоги, суперечить діючому законодавству України та фактично обмежує його права і пільги, як учасника бойових дій та інваліда війни 2-ї групи, які передбачені ч. 5 ст.13 Закону. Так, ст. 2 даного Закону передбачає, що нормативні акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, що обмежують права і пільги ветеранів війни, є - недійсними. Проаналізувавши діюче національне законодавство, суд оцінив зміст закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058 -ІV від 09.07.2003 р. з точки зору його відповідності Конституції України, яка згідно з ст. 8 має найвищу юридичну силу, прийшов до висновку про те, що, виходячи із вимог ст. 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів держава не вправі допускати звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, у тому числі для ветеранів війни. Закон для яких (№ 3551 - ХІІ) встановив, що нормативні акти органів державної влади і органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є недійсним. При цьому слід виходити з правової позиції Конституційного Суду України, який неодноразово розглядав питання щодо конституційності положень законів України про Державний бюджет України у частині обмеження пільг, компенсацій і гарантій, на які відповідно до чинного законодавства мають право окремі категорії громадян. Для значної кількості громадян України пільги, компенсації гарантії, право на які передбачено чинним законодавством, є додатком основних джерел існування, необхідною складової конституційного права на забезпечення достатнього життєвого рівня ( ст. 48 Конституції України), який не може принаймні бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом ( частина 3 статті 46 Конституції України), тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів, або внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України не допускається. Зупинення його дії можливе за умови ведення відповідно до пункту 31 частини першої статті 85, пункту 19 частини першої статті 92 Конституції України (254к/96-ВР) надзвичайного стану ( стаття 64 Конституції України) (Рішення Конституційного суду від 20 березня 2002 року №5 - рн/2002(v005р710-02) у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій). Також необхідно зазначити, що згідно ст.17 ч. 1Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України, застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду як джерело права. Розглядаючи борги, у сенсі поняття «власності», яке міститься у ст. 1 ч.1 Протоколу №1 до Конвенції «Кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Розглядаючи борги у сенсі поняття «власності», яке міститься у ст.1 ч.1 Протоколу № 1 до Конвенції і не обмежено лише власністю на фізичні речі та не залежать від формальної класифікації у національному законодавстві, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права» і, таким чином, як власність. Якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними. Стаття 22 Конституції України, забороняє звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. П.2 ст.3 Постанови Верховної ради України „Про стан виконання законодавства України щодо соціального, медичного та пенсійного забезпечення ветеранів війни і відзначення 60-річчя Перемоги у Великій Вітчизняній війні 1941-1945 років” від 15.03.2005 р. № 2469-1У, Кабінету Міністрів України було запропоновано внести необхідні зміни до нормативно-правових актів, які суперечать Конституції і Законам України, щодо соціального та Пенсійного забезпечення ветеранів війни, праці і військової служби, і передусім: про виплату одноразової грошової допомоги ветеранам війни до Дня Перемоги. Крім того, слід підкреслити, що рішення Конституційного Суду України, мають преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли, внаслідок дії положень статей законів, що визнані неконституційними. Рішення Конституційного Суду, є обов'язковими до виконання на території України є остаточними і не можуть бути оскаржені. Тому, суд, розглядаючи даний спір, керується не тільки Законами, якими передбачені умови, порядок та розмір виплати даної допомоги, але і рішеннями Конституційного Суду України та практикою Європейського Суду з прав людини. Конституційний Суд України, неодноразово розглядав питання щодо конституційності положень Законів України „Про Державний бюджет України” у частині, обмеження пільг, компенсацій, і гарантій окремих категорії громадян. Так, розглянувши справу № 1-27/2004 про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій, Конституційний Суд України, рішенням № 20-рп/2004 р. від 01.12.2004 р. визнав неконституційними положення ст. 44 Закону України „Про Державний бюджет України на 2004 рік", згідно з якої, обмежені розмірі щорічної разової допомоги інвалідам війни та деяким іншим особам. Тобто, норма закону, якою відповідачем, обґрунтовувався розмір фактично виплаченої допомоги у 2004 р. - визнана - не чинною. При цьому, визначивши свою правову позицію, Конституційний Суд України, підкреслив, що здійснення заходів по забезпеченню пільг, компенсацій і гарантій не залежить від наявності фінансування із бюджету, а має безумовний характер ( п. 6 Рішення). Тому, на думку суду, дії відповідача, по встановленню розміру грошової допомоги у 2005 р. з урахуванням ст. 30 Закону України „Про Державний бюджет України на 2005 рік" та ст. 30 Закону України “Про Державний бюджет України” на 2006 рік", в яких, ця пільга була зупинена, є - протиправними та такими, що суперечать Конституції України. В подальшому, а саме 09.07.2007 р., ці обставини знайшли своє підтвердження у рішенні Конституційного Суду України, який визнав неконституційними положення ст. 29 Закону України „Про Державний бюджет України на 2007 рік” від 19 грудня 2006 року щодо обмежень розмірів щорічної разової допомоги інвалідам війни та деяким іншим особам. Відповідно до ч.1 ст.100 КАС України, пропущення строку звернення до адміністративного суду, є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Як, вбачається із заперечень представника відповідача, він, наполягає на застосуванні даної норми закону. Між тим, частина 2 даної статті, надає суду можливість поновити цей строк, якщо для цього є підстави. Позивач, обґрунтовуючи поважність причин пропущення строку звернення до суду, пояснив, що стаття 99 КАС України передбачає не тільки річний строк для звернення, а також посилається на інші закони, які встановлюють ці строки. За його думкою, необхідно звернутися до норм матеріального права, а саме до норм Цивільного кодексу України, якій в пункті 3 ч.1 ст. 263 передбачає, що перебіг позовної давності зупиняється, у разі зупинення дії закону або іншого нормативно-правового акта, який регулює відповідні відносини. Враховуючи, що Законами України „Про Державний бюджет України” на 2005, 2006, 2007 роки була зупинена дія ч.5 ст.13 Закону, строк давності для звернення до адміністративного суду, по ствердженню позивача - не пропущений. Суд, повністю погоджується з мотивами та доводами позивача, щодо причин, які стали підставою для пропуску строку його звернення за захистом своїх прав, відносно виплати грошової допомоги у 2004 - 2005 р. р. Суд вважає, що ці причини є - поважними і тому необхідно вирішити дану справу по суті. Даючи, оцінку запереченням відповідача, суд вважає, що вони не засновані на законі, а тому, не можуть бути прийняти судом до уваги. Так, головний довід заперечень відповідача, це посилання на Закон України „Про Державний бюджет України”, в якому відсутні, на сьогоднішній день, кошти, для виплат зазначеним особам грошової допомоги в повному обсязі. Спростовуючи даний довід, суд, посилається на вищевказані рішення Конституційного Суду України та практику Європейського Суду з прав людини, які стверджують, що систематичне зупинення законами про Державний бюджет України дії чинних законів України, щодо надання пільг, компенсацій і гарантій, фактично скасовує їх дію. Внаслідок, зупинення на певний час дії чинних законів України, якими встановлено пільги, компенсації чи інші форми соціальних гарантій, відбувається фактичне зниження життєвого рівня громадян, який не може бути нижчим від встановленого законом прожиткового мінімуму (ч.3 ст.46 Конституції України), та порушується гарантоване у ст. 48 Конституції України право кожного на достатній життєвій рівень. Також, необхідно зауважите, що посилання відповідача на те, що тільки з вини Державного Казначейства України, що громадяни позбавлені соціальних гарантій, і це не відповідає нормам Бюджетного кодексу. Так, частина 1 п.7 ст.2 Бюджетного кодексу, встановлює, що повноваження на здійснення платежів з конкретною метою в процесі виконання бюджету, надаються - розпоряднику бюджетних коштів, відповідно до бюджетного призначення. Відповідно, до ст.22 Бюджетного кодексу, Мінпраці України, є - головним розпорядником бюджетних коштів, а міністр, приймає рішення щодо їх розподілу. Більш того, коли готується проект бюджету на наступний рік, кожне міністерство в тому числі і Мінпраці України, надає свої пропозиції, щодо асигнувань по кожній із програм. На підставі викладеного,

Результат розгляду: granted