Рішення адміністративного суду від 2008-05-29 00:00:00+03

Позивач був звільнений в запас зі служби в науковому центрі Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України на підставі наказу Міністра оборони України 18 вересня 2004 року у зв'язку зі скороченням штату. Указом Президента України "Про надбавки військовослужбовцям Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України та Управління державної охорони України за безперервну службу" від 05.05.2005 року № 389 була встановлена щомісячна грошова надбавка в залежності від стажу служби, в таких розмірах: понад 5 років -до 10%; понад 10 років -до 30%; понад 15 років -до 50%; понад 20 років -до 70%; понад 25 років -до 90%. На підставі зазначеного Указу Президента України Міністром оборони України було видано наказ "Про затвердження Інструкції про порядок і умови виплати щомісячної надбавки за безперервну військову службу в органах Збройних Сил України" від 26.05.2003 року № 149, яким було встановлено аналогічний порядок нарахування щомісячної грошової надбавки за вислугу років на військовій службі. Відповідач, третя особа посилалися на інші нормативні документи, відповідно до яких встановлювалась відповідна надбавка, разом з тим за відсутності їх в справі, суд не приймає посилання на них до уваги. Як встановлено з матеріалів справи, позивач на день звільненням мав стаж військової служби в органах Збройних Сил України понад 25 років, з чого випливає, що його надбавка повинна виплачуватися у розмірі до 90%. Крім того, судом встановлено, що як на момент звернення позивача до суду з позовом, так і в процесі розгляду справи, відповідачем не було проведено виплат надбавки за вислугу років в повному обсязі за період з 01.05.2003 року по 18.09.2004 року. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Аналогічна норма закріплена і в ч. 2 ст. 19 Конституції України. Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач по справі, як суб'єкт владних повноважень, не виконав покладеного на нього обов'язку щодо доказування правомірності своїх рішень та дій, не подав заперечення на адміністративний позов і, навіть, не з'явився на засідання суду. Враховуючи вищезазначене, суд всебічно, повно та об'єктивно, за правилами, встановленими ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази та заслухавши пояснення представників сторін по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). Зважаючи на вищевикладене та

Результат розгляду: partial