Рішення адміністративного суду від 2008-03-26 00:00:00+02

На виконання наказу Міністра оборони України від 26 вересня 2005 року № 584 «Про вдосконалення діяльності юридичної служби Міністерства оборони України»у складі Правового департаменту Міністерства оборони України (далі - Правовий департамент) був створений відділ правового забезпечення міжнародного співробітництва. 20.10.05р. наказом № 75 заступника Міністра оборони України Нещадима М.І. позивача було призначено на посаду начальника цього відділу на невизначений трудовим договором строк. За дорученням першого заступника Міністра оборони України Полякова Л.І., за підписом директора Правового департаменту Кириленка В.І., заступником Міністра оборони України Нещадимом М.І. була підготовлена доповідь від 15.03.07р. за № 2628/з стосовно роботи відділу правового забезпечення міжнародного співробітництва. За результатом цієї доповіді рішенням Міністра оборони України від 12.04.07р. № 226/4/1890 були внесені зміни до штату № 01/080-Міністерство оборони України. Переліком змін, цивільна посада начальника зазначеного відділу була змінена на військову. Директором Правового департаменту Кириленком В.І. 18.04.07р. було письмово попереджено позивача про скорочення, проте в подальшому рішенням тимчасово виконуючого обов'язки Міністра оборони України Полякова Л.І. від 11.05.07р. № 226/4/2408 вказані зміни у структурі Міністерства було відмінено. Наказом Міністра оборони України № 291 від 26.05.07р. «Про внесення змін до деяких наказів Міністра оборони України»внесено зміни до Положення про Департамент міжнародного співробітництва Міністерства оборони України, затвердженого наказом Міністра оборони України № 524 від 29.08.05р. та внесено зміни до Положення про Правовий департамент Міністерства оборони України, затвердженого наказом Міністра оборони України № 584 від 26.09.05р., а також прийнято рішення про втрату чинності Структури Правового департаменту Міністерства оборони України, затверджену наказом Міністра оборони України № 584 від 26.09.05р. Як вбачається з тексту наказу № 291 від 26 травня 2007 року, метою його видання Міністр оборони України зазначив упорядкування діяльності структурних підрозділів Міністерства оборони України, що беруть участь у заходах міжнародного співробітництва. В подальшому, внесенням 13.06.07р. за № 226/2915 змін до директиви Міністра оборони України від 15.05.07р. № Д-322/1/04 та до переліку змін до штату № 01/080-Міністерство оборони України, відділ правового забезпечення міжнародного співробітництва Правового департаменту Міністерства оборони України з 31.08.07р. виведено зі складу Правового департаменту та створено відділ міжнародного права Правового департаменту Міністерства оборони України. Відповідно до зазначених змін штату Центрального апарату Міністерства оборони України було скорочено цивільну посаду начальника відділу правового забезпечення міжнародного співробітництва, яку обіймав позивач, та введено військову посаду начальника відділу міжнародного права. Про відповідні зміни у структурі заступник Міністра оборони України Нещадим М.І. повідомив позивача письмово 29.06.07р. При попередженні про скорочення посади позивачу було запропоновано нижчу за рангом посаду головного спеціаліста відділу договірної роботи у Правовому департаменті. В той же час, супровідним листом від 29.06.07р. відповідачем було направлено звіт до Солом'янського районного центру зайнятості про заплановане звільнення працівників 31.08.07р., в зв'язку зі зміною у штатному розкладі відповідно до переліку змін до штату № 01/080 ЦАМО від 13.06.07р. № 226/4/2915. До зазначеного звіту занесено дані позивача -[PERSON], а саме займану посаду, код професії, кваліфікаційний рівень та рівень освіти, розмір заробітної плати та дату народження. 29.08.07р. позивач написав заяву про переведення його на посаду головного спеціаліста відділу договірної роботи Правового департаменту Міністерства оборони України з 31.08.07р., в зв'язку зі зміною штату на підставі директиви Міністра оборони України від 15.05.07р. № Д-322/1/04 та переліку змін до штату Центрального апарату Міністерства оборони України від 13.06.07р. № 226/4/2915. Наказом заступника Міністра оборони України по особовому складу державних службовців № 353 від 30.08.07р. [PERSON], начальника відділу правового забезпечення міжнародного співробітництва Правового департаменту Міністерства оборони України, відповідно до ст. 32 КЗпП України переведено за його згодою на посаду головного спеціаліста відділу договірної роботи Правового департаменту Міністерства оборони України з 31 серпня 2007 року. Проте, 15.08.07р. позивач, як начальник відділу правового забезпечення міжнародного співробітництва, звернувся із письмовим зверненням № 241/6/2015 до Міністра оборони України щодо зловживання владою посадовими особами Міністерства та порушенням низки нормативно-правових актів прийнятою Директивою Міністра оборони України від 15.05.07р. № Д-322/1/04. У зверненні позивач просив надати йому можливість бути прийнятим Міністром на особистому прийомі зі службових питань. 18.08.07р. [PERSON], як начальник відділу правового забезпечення міжнародного співробітництва, звернувся із листом до Міністра оборони України, в якому детально навів обставини, які, на його думку, сприяли проведенням безпідставних змін у штаті Правового департаменту, перевищення граничної кількості посад військовослужбовців та неповідомлення позивача про наявність станом на 29.06.07р. вакантної посади начальника відділу військового права, чим порушено переважне права позивача на залишення на роботі на рівнозначній посаді. Визнаючи важливість права на працю як основи життєдіяльності людини, Конституція України закріплює та гарантує основні трудові права громадян (статті 43, 44, 45, 46) і встановлює, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості визначаються виключно законами України (пункт 6 частини першої статті 92). Конституційний Суд України у своєму рішенні від 09.07.98р. «Справа за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 Кодексу законів про працю України (справа про тлумачення терміну «законодавство»)» встановив, що особливістю правового регулювання трудових відносин є те, що вони регламентуються розгалуженою системою нормативних актів, прийнятих органами різних рівнів, у тому числі за участю трудових колективів та профспілок. Проте, найбільш соціально важлива частина трудових відносин, яка охоплюється конституційним поняттям «засади регулювання праці і зайнятості», визначається лише законом. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (ст. 4 Кодексу законів про працю України). Статтею 40 КЗпП України визначено підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Відповідно до пункту 1 наведеної статті, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Слід зазначити, що розірвання трудового договору з працівником за пунктом 1 статті 40 КЗпП України є звільненням з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, і не є звільненням за ініціативою працівника («за власним бажанням»), а тому не вимагає написання відповідної заяви. Відповідно до статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Згідно зі статтею 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема, працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Частиною третьою наведеної статті визначено, що перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. Відповідно до статті 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»особам, віднесеним до першої категорії, надається переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі при ліквідації, реорганізації або перепрофілюванні підприємства, установи, організації, скороченні чисельності або штату працівників, а також на працевлаштування. Відповідно до матеріалів справи, позивач належить до категорії працівників, яким надається перевага в залишенні на роботі. Позивач, відповідно до матеріалів особової справи, не має дисциплінарних стягнень. Крім того, має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, першої категорії та є інвалідом війни 3 групи. Проте вимоги позивача визнаються судом безпідставними з огляду на наступне. При виданні названої директиви Міністр оборони дів в межах своєї компетенції та повноважень, якими він наділений відповідними нормативно-правовими актами. Зокрема, відповідно до Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006р. № 1080, Міноборони очолює Міністр, якого призначає на посаду за поданням Президента України і звільняє з посади Верховна Рада України. Міністр оборони має заступників, у тому числі одного першого, які призначаються на посаду і звільняються з посади в установленому законодавством порядку. Міністр розподіляє обов'язки між своїми першим заступником та заступниками. Міністр оборони здійснює керівництво Міністерством, на виконання зазначеної функції йому надано право, зокрема, призначати на посаду та звільняти в установленому порядку з посади військовослужбовців; призначати на посаду та звільняти з посади державних службовців, організовувати їх підготовку, перепідготовку та підвищення кваліфікації, формувати і затверджувати кадровий резерв державних службовців, присвоювати відповідні ранги державним службовцям, видавати накази з питань проходження державної служби; видавати накази і директиви, організовувати і контролювати їх виконання. Пунктом 12 названого Положення, структуру центрального апарату Міноборони та положення про його структурні підрозділи затверджує Міністр оборони. Отже, видання Міністром оборони України Директиви від 15.05.07р. № Д-322/1/04 відбулось в межах його компетенції. До того ж, з метою додержання прав працівників апарату, термін виконання Директиви було встановлено до 31.08.07р., що складає 3,5 місяці. Щодо вимог позивача про наявність на час його попередження про звільнення вакантної посади начальника відділу військового права суд вважає за необхідне зазначити про наступне. 21.08.07р. наказом Міністра оборони України по особовому складу № 797 відповідно до Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України звільнено з військової служби у запас за підпунктом «г»пункту 63 (у зв'язку зі скороченням штатів) з правом носіння військової форми одягу полковника юстиції [PERSON] -начальника відділу військового права Правового департаменту Міністерства оборони України. 03.10.07р. наказом заступника Міністра оборони України по особовому складу державних службовців № 386 [PERSON] відповідно до ст. 15 Закону України «Про державну службу»прийнято на державну службу за конкурсом на посаду начальника відділу військового права Правового департаменту Міністерства оборони України з 04.10.07р. з випробувальним терміном три місяці. Підставою зазначеного наказу є заява [PERSON]. від 28.09.07п. та протокол засідання конкурсної комісії Міністерства оборони України від 27.09.07р. № 9. Виходячи з системного аналізу наведених наказів вбачається, що до проведення реформування відділів Правового департаменту на підставі Директиви № Д-322/1/04, посада начальника відділу військово права відносилась до категорії посад, на які призначаються військовослужбовці, а після набуття чинності змін штату -така посада обіймалась згідно вимог Закону України «Про державну службу», тобто на посаду начальника відділу військового права мала бути призначена цивільна особа. Таким чином, суд приходить до висновку, що до 31.08.07р. позивачу не могло бути запропоновано посаду начальника відділу військового права, оскільки він не є військовослужбовцем, а після 31.08.07р. позивач мав право на зайняття вакантної цивільної посади начальника відділу військового права в порядку, визначеному Законом України «Про державну службу», шляхом участі та перемоги у конкурсі на заміщення вакантних посад державних службовців Міністерства оборони України. Подання відповідачем оголошення про проведення конкурсу на заміщення вакантної посади державного службовця до офіційного друкованого органу Міністерства оборони України «Народна армія»є відповідним повідомленням всіх заінтересованих осіб про наявність вакантної посади. Стосовно порушення Міністром оборони України вимог Закону України «Про звернення громадян»щодо ненадання відповіді на письмові звернення позивача від 15 та 18 серпня 2007 року, суд вбачає за необхідне надати наступне роз'яснення. Відповідно до Закону України від 02.10.96р. № 393/96-ВР «Про звернення громадян»(далі -Закон № 393/96-ВР) цей Закон регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення. Громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Тобто, зазначений Закон регулює питання звернення громадян, які не пов'язані із проходженням такими громадянами публічної служби в органі, до якого вони звертаються, а також не регулює питання, які виникають на підставі трудових правовідносин між заявником та органом, до якого звернувся заявник. Як вбачається із звернень позивача, він звертався до Міністра оборони України саме як начальник відділу правового забезпечення міжнародного співробітництва з питань перевищення повноважень іншими працівниками Міністерства оборони України та наявності вакантних посад у Міністерстві, тобто в робочому порядку щодо службових питань, а тому право позивача на отримання відповіді на його звернення від 18.08.07р. та на службову записку від 15.08.07р. Законом України «Про звернення громадян»не регулюється, а отже не може бути порушеним. За таких обставин, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених вимог позивача, а тому позов визнається таким, що не підлягає задоволенню.

Результат розгляду: denied