Рішення адміністративного суду від 2008-07-29 00:00:00+03

[PERSON] звернувся в порядку адміністративного судочинства з вказаним позовом, де ставить питання щодо зобов'язання першого та другого відповідачів донарахувати і сплатити йому грошове забезпечення за період з 01.11.2004р. по 23.05.2006р., компенсацію за невикористані відпустки за 2002-2006рр., зробити перерахунок пенсії з 29.12.2005р. по 23.05.2006р. та з 23.05.2006р. зробити її донарахування, сплатити щомісячну грошову допомогу в розмірі окладу за період з 24.05.2006р. по 24.05.2007р., одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, відшкодувати спричинену моральну шкоду в розмірі 30000 грн. та вважати днем звернення з рапортом про звільнення до відповідного органу МВС України в Харківській області для нарахування пенсії 15.12.2005р., також визнати недійсними накази: Дзержинського РВ ХМУ України в Харківській області № 226 від 22.06.2004р., № 167 від 08.07.2005р., № 675 від 21.11.2005р., Харківського МУ УМВС України в Харківській області № 332 від 23.12.2005р., № 288 від 18.11.2005р., № 304 від 09.12.2005р., органів МВС України № 468 від 07.05.2003р.,а також зобов'язати ГУМВС України в Харківській області перерахувати йому пенсію станом на 29.12.2005р. Крім цього, просить визнати ведення обліку робочого часу в Харківському МУ УМВС України в Харківській області не відповідаючим діючому законодавству та зобов'язати другого відповідача з урахуванням фактичного обліку робочого часу, відображеного у його робочому зошиті, провести розрахунок оплати праці за несення служби понад установлений законодавством робочий час, у дні щотижневого відпочинку та святкові дні у подвійному розмірі, посилаючись на те, що під час нарахування йому заробітної плати, встановлення та нарахування пенсії, порушено вимоги ряду актів законодавства, а саме: Кодексу законів про працю України, Закону України « Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб», Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України», Закону України «Про відпустки», Указу Президента України «Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ» від 4.10.1996 року за N 926/96, Указу Президента України „Про надбавки військовослужбовцям Служби безпеки України та чаївникам органів внутрішніх справ України за безперервну службу” від 24 квітня 2003р. N 370/2003, «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким осадом органів внутрішніх справ Української РСР», затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. N 114, що призвело до порушення його конституційних прав, передбачених ст.ст. 3, 8, 19, 46, 48 Конституції України, що в повному обсязі підтримали в судовому засіданні позивач та його представник [PERSON]. Представник відповідача Харківського міського управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області за дорученням Дриженко Л.В. проти позову заперечує, посилаючись на те, що протягом 2003-2005 років додаткові види грошового утримання, такі як, надбавка за особливі умови служби, професійний ризик, надбавка за безперервну службу, премії, доплати виплачувались в неповному обсязі через недостатнє фінансування. Також зазначив, що ст. 75 Закону України « Про державний бюджет України на 2006 рік» передбачено, що керівники бюджетних установ утримують чисельність осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на грошове забезпечення лише в межах грошового забезпечення, затвердженого для бюджетних установ у кошторисах, відповідно до чого позивачеві нараховувалося та сплачувалося грошове забезпечення за час проходження служби, як і проведений повний його розрахунок при звільненні з органів внутрішніх справ 23.05.2006 року. Представник відповідача Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області за дорученням Колесник Г.М. проти позову заперечує, посилаючись на те, що виплата позивачу грошового забезпечення проводилась у відповідності з вимогами чинного законодавства, у встановленому порядку та розмірах. Стосовно виплати за роботу в надурочний, нічний час, у вихідні та святкові дні зазначив, що вони здійснюються на підставі відповідних табелів із зазначенням часу несення службу. Така інформація надходила одного разу і в березні 2006 року позивачу сплачено відповідну суму. Стосовно твердження позивача, що він повинен бути звільнений 29.12.2005р. та цього з ж дня йому повинна бути призначена пенсія, зазначив, що це є безпідставним, оскільки згідно «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким осадом органів внутрішніх справ Української РСР» особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ним рішення не пізніше як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою. Стосовно компенсації за невикористані відпустки, зазначив, що особам, які звільняються з органів внутрішніх справ виплачується компенсація за невикористану відпустку тільки в році звільнення, і тільки в тому випадку, якщо відпустка використана не була. Згідно довідки начальника Дзержинського РВ від 04.02.2008 позивач відпустку за 2004 рік використав з 05.01,2005 по 14.02.2005. Чергові відпустки за 2005 та 2006 рік не використав. Згідно грошового атестату та даних ОРЧ ХМУ компенсація за ці невикористані відпустки нарахована та сплачена. Крім цього зазначив, що протягом служби [PERSON] 5 разів притягувався до дисциплінарної відповідальності: наказом ХМУ від 18.02.1997р., наказом ХМУ від 05.09.2002р., наказом Дзержинського РВ від 22.06.2004 № 184, наказом Дзержинського РВ від 08,07.2005 № 167, наказом ХМУ від 09.12 2005 № 304. Інших наказів про покарання позивача не існує, і .посилання на них в позові безпідставне. Також зазначив, що позивачу була нарахована пенсія, у відповідності до закону, виходячи з середньомісячного розміру отриманого грошового забезпечення за останні 24 місяці перед звільненням, з урахуванням вислуги років. Зважаючи на те, що премія в розмірі 33,3%, а також доплата 50 % від пенсії, яку міг отримувати працівник, позивачеві наказом встановлені не були, ці суми не увійшли до розрахунку пенсії. Листи начальника Дзержинського РВ, на які посилається позивач не дають підстав нараховувати ці суми. Одночас зазначив, що позивач звільнений з ОВС згідно з "Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом ОВС України" у відставку за ст. 65 п. "А" (за віком.) та йому призначена і сплачується пенсія. А вищезазначені норми передбачають звільнення без права на пенсію. Тобто, на позивача не поширюється дія закону в цій частині. Безпідставні також вимоги позивача про застосування норм законодавства про працю, оскільки він проходив службу в органах внутрішніх справ України що регламентується спеціальною нормою закону - "Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом ОВС", а не Кодексом законів про працю України. Також, просив відмовити у задоволенні позову, оскільки позивач пропустив річний строк звернення до адміністративного суду. Представник відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області за дорученням Фунікова Г.М. проти позову заперечує, посилаючись на те, що як вбачається з матеріалів пенсійної справи №100/29340 [PERSON], яка ведеться з 24.05.2006 року, щомісячна доплата від суми пенсії, яка б могла бути нарахована, йому не встановлена. Якщо на день звільнення окремі додаткові види грошового забезпечення не виплачувались, то і при обчисленні пенсії в розрахунок вони не враховуються. Щодо премії 33,3%, то згідно з п.п. "б" п.3 Указу Президента України «Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ» надано право керівникам органів внутрішніх справ у межах асигнувань, що виділяються на утримання цих органів преміювати осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ відповідно до їх особистого вкладу в загальні результати роботи у межах фонду преміювання, створеного в розмірі чотиримісячного фонду грошового забезпечення, без обмеження індивідуальних премій максимальними розмірами. Згідно з грошовим атестатом № 120, [PERSON] на момент звільнення премія встановлена в розмірі 7%, але враховуючи те, що з 01.01.2005 року всім пенсіонерам, яким призначена пенсія відповідно до Закону України „Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", проводився перерахунок пенсій і премія включалася в розмірі 33,3%, тому [PERSON] вказана премія врахована з розрахунку 33,3%. Заслухавши сторони, дослідивши докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає зі слідуючих підстав. Встановлено, що [PERSON] проходив службу в органах внутрішніх справ з травня 1989 року по травень 2006 року, звідки був звільнений відповідно до наказу Головного управління МВС України в Харківській області від 23.05.2006 року за № 227о/с, згідно з "Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України" у відставку за ст. 65 п. А (за віком). З 24.05.2006 року йому призначена пенсія за вислугу років. Позивачем виспорюється питання щодо його грошового забезпечення не в повному обсязі в період проходження служби в органах внутрішніх справ, дата звільнення та призначення пенсії з вищевказаних мотивів, що заперечується слідуючим. Так, відповідно до п. 5 Указу Президента України "Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ" від 4 жовтня 1996 року N 926/96 встановлено особам начальницького складу слідчих підрозділів органів внутрішніх справ за службу на посадах слідчих щомісячну надбавку до окладів грошового утримання у таких розмірах: понад 3 роки - 10 відсотків; понад 5 років - 15 відсотків; понад 10 років - 20 відсотків: понад 15 років - 25 відсотків. Указом Президента України за № 27/2004 чинність цієї норми поширено на дільничних, старших дільничних інспекторів міліції та осіб начальницького складу підрозділів адміністративної служби міліції з керівництва дільничними. Позивач перебував на посаді дільничного інспектора міліції Дзержинського РВ ХМУ в період з 14.07.1994р. по 31.07.1995р. (загалом 1 рік та 17 днів) та в період з 29.12.2003р. по 22.05.2006р. (загалом 2 роки, 4 місяці та 24 дні). Отже, на посаді дільничного інспектора міліції [PERSON] перебував 3 роки 5 місяців та 10 днів, тобто більше 3 років, і мав право на отримання щомісячної надбавки до окладів грошового утримання в розмірі 10%. Таким чином, право на отримання цієї надбавки позивач набув у грудні 2005 року. Починаючи з цього часу і по день звільнення він отримував вказану надбавку. Це підтверджується довідкою про грошове утримання, а також корінцями, які надав позивач до матеріалів. У відповідності до п. 3 Указу Президента України «Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ» від 4 жовтня 1996 року N 926/96, керівникам органів внутрішніх справ надано право у межах асигнувань, що виділяються на утримання цих органів, установлювати особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, які мають право на пенсію за вислугу років згідно із законодавством І залишені за їхньою згодою та в інтересах справи на службі, - щомісячну доплату в розмірі від 25 до 50 відсотків суми пенсії, яка б могла бути їм нарахована. Тобто, вказана доплата не є обов'язковою. Зазначеним Указом надано право керівнику органу встановлювати цю доплату, а не зобов'язано його це робити. Не встановлення надбавки не є порушенням законодавства. Начальник Дзержинського РВ ХМУ не є розпорядником коштів. Тобто, він не може самостійно встановлювати надбавки, доплати та премії. Тому в листах начальника Дзержинського РВ ХМУ, на які посилається [PERSON], викладено прохання до керівництва Головного управління про встановлення та виплату позивачу доплати від суми пенсії та премії, А отже, ніяких правових зобов'язань в собі ці листи не несуть, і вони не є обов'язковими до виконання для начальників ХМУ чи ГУМВСУ. Підпунктом "Б" пункту 3 зазначеного Указу Президента передбачено, що керівникам, знову ж таки, надано право у межах асигнувань, що виділяються на утримання цих органів, преміювати осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ відповідно до їх особистого вкладу в загальні результати роботи в межах фонду преміювання, створеного у розмірі чотиримісячного фонду грошового забезпечення, без обмеження індивідуальних премій максимальними розмірами. В той же час, методичними рекомендаціями, затвердженими Міністром внутрішніх справ України 30 червня 2005 року встановлено, що місячний фонд преміювання становить в межах 33,3% грошового забезпечення. Тобто, премія може бути встановлена керівниками органів в розмірі до 33,3% в залежності від асигнування. Позивачеві виплачувалась ця премія в розмірі 10 % грошового утримання в період з травня 2005 року по жовтень 2005 року, в березні 2006 року в розмірі 33,3% (з урахуванням невиплат в січні, лютому), а також в квітні, травні 2006 року в розмірі 7 % грошового забезпечення. В листопаді та грудні 2005 року премія не нараховувалась та не виплачувалась оскільки наказом Головного УМВС України в Харківській області від 21.11.2005 року № 675 припинено в ці місяці преміювання особового складу через відсутність фінансування. За цих же причин здійснювалась виплата 50% від встановленої надбавки за безперервну службу. Таким чином, суд вважає, що виплата грошового забезпечення проводилась у відповідності з вимогами чинного законодавства, у встановленому порядку та розмірах. Як вбачається з матеріалів справи, позивач проходив службу в Дзержинському РВ ХМУ на посаді дільничний інспектор міліції ВДІМ. До апарату Харківського міського управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області чи Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області ніякого відношення не мав. Тому його вимоги про визнання ведення обліку робочого часу в Харківському міському управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області та Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області безпідставні. [PERSON] на час проходження служби був підпорядкований безпосередньо старшому дільничному інспекторові, а також начальникові відділу ДІМ. Від цих посадових осіб не надходило жодного документу, який би підтверджував факт роботи позивача в надурочний, нічний час, у вихідні та святкові дні. Бухгалтерією здійснюється виплата за роботу в надурочний, нічний час, у вихідні та святкові дні на підставі відповідних табелів із зазначенням часу несення служби. Така інформація надходила до ОРЧ Харківського міського управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області одного разу і в березні 2006 року позивачу було сплачено відповідну суму. Згідно до статті 48 Закону України « Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ», згідно якого позивачу було призначено пенсію, заяви про призначення пенсії особам рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ подаються до органів пенсійного за6езпечення Міністерства внутрішніх справ України. У відповідності до вимог ст. 29 цього Закону, ті ж самі органи здійснюють призначення пенсії, шляхом розгляду поданих документів про призначення пенсії. Згідно цих положень органом, який здійснював на той час призначення пенсії працівникам міліції, був відділ пенсійного забезпечення ГУМВС України в Харківській області. Від позивача документи про призначення пенсії надійшли в червні 2006 року. І з цього часу /24.05.2006р./ йому була призначена пенсія. Інших заяв позивач до цього відділу не надавав. З січня 2007 року згідно змін, які були внесенні до вказаного закону, функції призначення пенсії працівникам органів внутрішніх справ перейшли до органів Пенсійного Фонду України. Позивач безпідставно вказує, на те що днем його звільнення має бути 29 грудня 2005 року, тобто, що він мав бути звільнений протягом двох тижнів з дня подачі рапорту про звільнення, яким є 15.12.2005р.,. При цьому посилання на ст. 38 Кодексу законів про працю України є також безпідставним. Стаття 38 КЗпП України передбачає розірвання трудового договору, укладеного на невизначений термін, по ініціативі працівника. З позивачем трудовий договір не укладався. [PERSON] проходив службу в органах внутрішніх справ, мав спеціальне звання. він був прийнятий на службу, проходив її та звільнявся у відповідності до «Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України». У відповідності до статті 68 цього Положення особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ним рішення не пізніше як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою. Таким чином, твердження позивача, що він повинен бути звільненим 29 грудня 2005 року, і цього ж дня йому повинна бути призначена пенсія, є не обгрунтованим, як і дата подання рапорту про звільнення 15.12.2005р., оскільки він надійшов до відповідача у лютому 2006р, про що свідчить відмітка про його реєстрацію. [PERSON] звільнений наказом Головного управління МВС України в Харківській області від 23.05.2006 року № 74 о/с, згідно з "Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України" у відставку за ст. 65 п. "А" (за віком) в межах строку передбаченого законом для звільнення в даному випадку. З 24.05.2006 року йому призначена пенсія у відповідності до діючого законодавства, інше не встановлено. У відповідності до статті 1 Закону України «Про відпустки» державні гарантії та відносини, пов'язані з відпусткою регулюються Конституцією України, цим Законом, КЗпП України, іншими законами та нормативно-правовими актами України. Статтею 21 Закону України '' Про відпустки" передбачено, що порядок обчислення, заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткової відпуски у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам,, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки, встановлюються Кабінетом Міністрів України. Пунктом 56 вищевказаного Положення передбачено, що особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмеженим стан здоров'я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається, чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до п. 51 цього Положення, яким передбачено, що особам рядового і начальницького складу (крім осіб, указаним в абзаці першому цього пункту), які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану є році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства. Тобто, особам, які звільняються з органів внутрішніх справ виплачується компенсація за невикористану відпустку тільки в році звільнення, і тільки в тому випадку, якщо відпустка використана не була. Згідно довідки начальника Дзержинського РВ ХМУ від 04.02.2008 позивач відпустку за 2004 рік використав з 05.01.2005р. по 14.02.2005р.. Чергові відпустки за 2005 та 2006 рік не використав. Відповідно до грошового атестату та даних ОРЧ Харківського міського управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області компенсація за ці невикористані відпустки позивачеві нарахована та сплачена. Стосовно твердження позивача, що розрахунок грошового утримання за травень 2006р., викладеного в грошовому атестаті № 120, не відповідає витягу з наказу ГУМВСУ в Харківській області від 23.05.2006р. № 74 о/с в частині дати його звільнення є безпідставними. У відповідності до наказу від 23 травня 2006 року № 74 о/с [PERSON] звільнений з 23.05.2006р., тобто починаючи з цієї дати він вже не є працівником органів внутрішніх справ. В той же час в грошовому атестаті зазначено, що позивач задоволений грошовим утриманням по 22 травня 2006 року. Тобто, по останній день перебування на службі в органах внутрішніх справ. Таким чином, зміст вказаних документів не суперечать один одному. Позивач безпідставно посилається на вимоги Дисциплінарного Статуту органів внутрішніх справ, затвердженого Законом України від 22 лютого 2006р. № 3460-ІV в частині ознайомлення його під підпис з наказами про покарання. Дійсно, в Дисциплінарному Статуті органів внутрішніх справ від 22.02.2006р. передбачено, що зміст наказу про накладення дисциплінарного стягнення доводиться до відома особи рядового або начальницького складу, яку притягнуто їо відповідальності, під підпис. Але позивач помиляється вказуючи, що у відношенні нього були допущені порушення цих вимог. Протягом служби [PERSON] п'ять разів притягувався до дисциплінарної відповідальності: наказом ХМУ від 18.02.1997р., наказом ХМУ від 05.09.2002р., наказом Дзержинського РВ ХМУ від 22.06.2004р. № 184, наказом Дзержинського РВ ХМУ від 08.07.2005р. № 167, наказом ХМУ від 09.12.2005р. № 304. Інших наказів про покарання позивача не існує, і посилання на них в позовній заяві безпідставне. Зазначені вище накази були винесені до ступу в дію Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ від 22.02.2006р. До цього часу діяв Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України, затверджений Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 29.07.1991р. № 1368-ХІІ. В ньому не було передбачено вимоги про обов'язковість ознайомлення під підпис працівника, у відношенні якого застосовано заходи дисциплінарного впливу. В п. 31 Статуту було передбачено, що про накладення дисциплінарного стягнення оголошується особисто, перед строєм чи на нараді (зборах). Всі поточні накази, в тому числі і про покарання доводились до відома особового складу на заняттях зі службової підготовки. Безпідставні також посилання позивача на необхідність проведення службового розслідування. Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України від 29.07.1991р. не зобов'язує проведення перевірки. В п. 26 цього статуту зазначено, що перед накладенням стягнення, що оголошується в наказі, від винного береться пояснення (письмове чи усне). Тобто перед накладанням стягнень від позивача відбирались пояснення, а про винесення наказів про покарання йому було оголошено, як зазначено раніше, на заняттях зі службової підготовки особового складу райвідділу. Щодо інших наказів, зазначених позивачем в позові, то вони не мають ніякого відношення до його покарання. Зокрема, накази ГУМВСУ в Харківській області від 21.11.2005р. № 675, ХМУ від 18.11.2005р. № 288 та від 23.12.2005р. № 332 винесені в зв'язку з недостатнім фінансуванням органів внутрішніх справ, і в них йдеться про припинення преміювання осіб рядового та. начальницького складу апарату Управління, органів та підрозділів УМВСУ за результатами роботи за жовтень-листопад 2005р., а також виплату 50 % від встановленої надбавки за безперервну службу. У відповідності до вимог Закону України « Про Державний бюджет на 2006 рік" пенсія нараховується виходячи з розрахунку середньомісячного грошового утримання за останні 24 місяці перед звільненням. Згідно до пункту «а» статті 13 Закону України « Про пенсійне і забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ» особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, які мають вислугу 20 років і більше пенсія за вислугу призначається за 20 років - 50 % відповідних сум грошового забезпечення, а за кожен рік вислуги понад 20 років - ще 3 %. До місячного грошове забезпечення входять основні та додаткові види грошового забезпечення. Основні - це посадовий оклад, оклад за спеціальним званням, процентна надбавка за вислугу років та 100% президентська надбавка. Всі інші виплати - це додаткові види грошового забезпечення і входять сюди надбавки, доплати, премії тощо, які носять постійний характер. Встановлюються додаткові види грошового забезпечення кожному працівникові індивідуально. Позивачу була нарахована пенсія, у відповідності до закону, виходячи з середньомісячного розміру отриманого грошового забезпечення за останні 24 місяці перед звільненням, з урахуванням вислуги років. Зважаючи на те, що премія в розмірі 33,3%, а також доплата 50 % від пенсії, яку міг отримувати працівник, позивачеві наказом встановлені не були, ці суми не увійшли до розрахунку пенсії. У зв'язку з недостатнім надходженням коштів для звільнених працівників виплата вихідної допомоги позивачу проводиться поетапно. Так, згідно видаткового ордеру від 01.06.2006р. № 225 він отримав 2800 грн., за видатковим ордером від 14.08.2006р. № 337 отримав 2655,59 грн. Крім цього, [PERSON] запрошувався до бухгалтерії для отримання кінцевого розрахунку (вих. № 108/1572 від 28.09.2006р. та вих. № 108/1700 від 20.10.2006р.). З незрозумілих причин позивач для отримання коштів не з'являвся, тому вихідна допомога в розмірі 5766,57 грн. була перерахована на зарплатну картку в Приватбанк платіжним дорученням № 429 від 30.11.2006р. Несвоєчасна виплата вихідної допомоги пов'язана з тим, що як перший так і другий відповідач є бюджетними організаціями і фінансуються виключно з держбюджету. Виплати як діючим працівникам так і звільненим здійснюються в тих об'ємах, в .яких надходять кошти і виключно у відповідності з кодами бюджетних видатків. Тобто, інші кошти, ніж ті, які передбачені для виплати звільненим працівникам, до цих виплат залучатися не можуть. Остаточний розрахунок з позивачем проведено одразу після надходження коштів. Дійсно Законом України « Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців» передбачено виплату вихідної допомоги в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Грошове забезпечення, яке отримав позивач за останній місяць перед звільненням, складало 1181,28 грн. Вихідна допомогу склала 1181,28грн. х 20 х 50% = 11222,16 грн. Виплати проводились поетапно, у відповідності з видатковими ордерами. Загальна сума виплат склала 2800 + 2655,59 + 5766,57 = 11222,16 грн. Ця сума відповідає сумі нарахованої вихідної допомоги. Стаття 9-1 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та деяких інших осіб» визначає, що особам, які звільнені зі служби за віком, станом здоров'я чи у зв'язку зі скороченням штатів без права на пенсію, протягом одного року після звільнення зі служби виплачуються щомісячна грошова допомога в розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням. Позивач звільнений з органів внутрішніх справ згідно з "Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України" у відставку за ст. 65 п. "А" (за віком.). Йому призначена і сплачується пенсія. А вищезазначені норми передбачають звільнення без права на пенсію. Тобто, на позивача не поширюється дія закону в цій частині. Безпідставні також вимоги позивача про застосування норм законодавства про працю, так як [PERSON] проходив службу в органах внутрішніх справ України що регламентується спеціальною нормою закону - "Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України ", затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114, а не Кодексом законів про працю України. Крім цього, постановою Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 "Про застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснено, що норми Кодексу законів про працю України не поширюються на порядок оплати праці та вирішення спорів під час проходження служби рядовим та начальницьким складом ОВС України. Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином, суд вважає, що порушень чинного законодавства з боку відповідачів не допущено, вони діяли в рамках закону, тобто на підставі, у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Як наслідок цього відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] щодо відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконними діями відповідачів. Одночас, суд зазначає, що позивач був звільнений в травні 2006 року, а звернувся до суду з вказаним позовом 07.11.2007 року, Відповідно до ст.99 КАСУ адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.100 КАСУ пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін, що має місце в даному випадку - тобто, наявність передбаченої законом підстави, для відмови у задоволенні адміністративного позову та відсутність наданих позивачем доказів поважності причин пропущення строків звернення до адміністративного суду і заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду, що не дає суду змоги для вирішення питання щодо визнання причини пропуску такого строку поважною. А тому при таких обставинах, враховуючи, що позивачем пропущений строк звернення до адміністративного суду, що є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову, оскільки відповідна сторона наполягає на цьому, то суд вважає, що вказаний позов задоволенню не підлягає .

Результат розгляду: denied