Рішення адміністративного суду від 2008-03-12 00:00:00+02

Згідно посвідчення [NUMBER], виданого 5 травня 2004 року, [PERSON] є інвалідом війни 3 групи. В зв”язку з цим у 2005-2007 роках йому до 5 травня кожного року виплачувалась щорічна одноразова допомога відповідно в сумах: 270 грн., 270 грн., 300 грн. Позивач в позові, оскільки він не був присутній в судових засіданнях, просить визнати неправомірними дії відповідача в частині відмови провести перерахунок вказаних сум відповідно до ст. 13 ЗУ „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” від 22 жовтня 1993 року, згідно якої одноразова грошова допомога повинна становити 7 мінімальних пенсій за віком, та рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року, яким визнані неконституційними деякі статті ЗУ „Про Державний бюджет на 2007 рік”, в тому числі щодо вказаних виплат, а також стягнути на користь нього 6867 грн., з врахуванням отриманих ним сум. На підтримку своїх позовних вимог позивач посилався також на те, що про розмір одноразової допомоги та порушення своїх прав дізнався лише у грудні 2007 року. Представник відповідача позов не визнав повністю, посилаючись на те, що розмір виплат згідно вказаного закону встановлюється ЗУ „Про Державний бюджет України” на відповідний рік та здійснюються за рахунок коштів державного бюджету і в межах фінансування; обсяги державного фінансування визначаються лише ЗУ „Про Державний бюджет України”, норми закону втрачають чинність лише з дня ухвалення рішення Конституційним судом, яке до того ж зворотної сили не має, а на той час виплати вже були проведені; щодо розміру виплат за 2005-2006 роки, то з приводу неконституційності норм ЗУ „Про Державний бюджет України” на вказані роки Конституційним Судом України рішень не приймалось. Крім того, Головне управління виконує лише делеговані функції, а не владні управлінські, а тому не є суб'єктом владних повноважень. Дослідивши докази по справі, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 13 ЗУ „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” інвалідам війни 3 групи до 5 травня поточного року виплачується щорічна допомога в розмірі 7 мінімальних пенсій за віком. Законами України „Про Державний бюджет України на відповідний рік” у 2005-2007 роках визначався розмір мінімальної пенсії за віком, що становив відповідно: 332 грн., 359 грн., 410 грн. Таким чином, позивач у 2005 році повинен був отримати допомогу в сумі 2324 грн., у 2006 році - 1513 грн., у 2007 році - 2870 грн., а тому заборгованість по виплаті допомоги вказаній категорії осіб за 3 роки, з врахуванням фактично отриманих сум, становить 6867 грн. Відповідно до ст. ст. 22, 48 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод, а також кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї. Оскільки право позивача на отримання вказаного виду допомоги було передбачено діючим законодавством, виходячи з норм Конституції України, ЗУ „Про Державний бюджет України” не може позбавляти їх права, визначеного іншим Законом України. На підставі наведеного суд не може прийняти до уваги посилання представника відповідача на те, що вони керувалися саме ЗУ „Про Державний Бюджет на 2005-2007 роки” та відповідними постановами КМУ, оскільки вони звужують права позивача та не відповідають вимогам ст. 22 Конституції України, а також ст. 2 ЗУ „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, що передбачає неможливість скасування, встановлених раніше законодавством України чи колишнього СРСР, прав та пільг для ветеранів і членів їх сімей без їх рівноцінної заміни, а також передбачає визнання недійсними будь-яких актів органів державної влади чи місцевого самоврядування, які не відповідають цим вимогам. З тих же підстав рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року ст. ст. 29, 71 п.13 ЗУ „Про Державний бюджет України на 2007 рік” визнано неконституційними. Аналогічні рішення були прийняті Конституційним Судом України 20 березня 2002 року № 5-рп та 1 грудня 2004 року № 20-рп з підстав неконституційності положень бюджетного законодавства щодо скорочення соціальних виплат. На підставі викладеного суд також не може прийняти посилання представника відповідача на те, що виплата може бути проведена лише в межах виділених коштів. Відсутність самостійних коштів у відповідача для проведення виплат та недосконалість законодавства, де є суперечливість норм одного Закону іншому, не може бути підставою невиконання зобов'язань держави перед особою, щодо якої передбачені відповідними Законами України соціальні пільги чи допомоги. Що стосується адміністративної юрисдикції, то згідно ст. 3 КАС України суб'єктом владних повноважень може бути будь-який орган при здійсненні ним владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі і на виконання делегованих повноважень. Відповідач саме і виконує делеговані функції, тобто проводить нарахування та виплату вказаної щорічної допомоги відповідно до вимог ст. 171 ЗУ „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”. Разом з тим ст. 99 КАС України, який введений в дію з 1 вересня 2005 року, передбачає річний строк на звернення до суду за захистом прав, що вираховується з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про їх порушення. Позивач не мав ніяких перешкод для ознайомлення з нормами Закону України, що передбачав для нього пільги, та звернення до суду, якщо вважав, що його права порушені, так як Закон був загальнодержавним, опублікованим у засобах масової інформації, доступним для ознайомлення, не вимагав спеціальних правових знань. В зв'язку з цим задоволенню підлягають лише вимоги в межах стягнень за 1 рік, з врахуванням виплачених коштів, в сумі 2570 грн.((410х7)-300=2570). Так як відповідач є державною установою, отримує лише цільове фінансування з державного бюджету, самостійних коштів не має, тому витрати по справі у вигляді 3,40 грн. судового збору, суд вважає необхідним віднести на рахунок держави.

Результат розгляду: granted