Рішення адміністративного суду від 2008-01-29 00:00:00+02

Подано позов до Вінницького обласного військового комісаріату, Управління Пенсійного Фонду України у Вінницькій області про перерахунок пенсії інваліду. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила, що оскільки вона є інвалідом війни ІІ групи, являється особою, що має особливі заслуги перед Батьківщиною, що підтверджується посвідченням [NUMBER] та орденськими книжками, то відповідно до вимог ст.13 Закону України “Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту”вона має право на доплату, яка виплачується замість пенсії на 350 відсотків мінімальної пенсії за віком починаючи з 01.01.2002 року по 23.10.2007 року. Також, позивач просить суд зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області здійснити перерахунок підвищення до пенсії з урахуванням її підвищення на 350% мінімальної пенсії за віком як інваліду війни ІІ групи, на 400 відсотків, починаючи з 27.10.2007 року по день постановлення рішення суду. Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на користь позивача різницю між перерахованим та сплаченим підвищенням пенсії. Зобов'язати дане управління в подальшому проводити нарахування та виплати пенсії позивачу як інваліду війни групи з урахуванням її підвищення на 400% мінімальної пенсії за віком встановленої для відповідного періоду, без виплати підвищення пенсії на 50% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. При цьому, у позовній заяві позивач, посилаючись на норми Конституції України як норми прямої дії, зазначив, що розрахунок даного підвищення необхідно здійснювати, беручи до уваги розмір прожиткового мінімуму, що передбачений законами України на відповідний рік, зокрема, Законом України “Про прожитковий мінімум на 2005 рік”, Законом України “Про Державний бюджет України на 2006 рік”. Разом з цим позивач також вважає, що Постанова Кабінету Міністрів України “Про підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат окремим категоріям пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного бюджету”від 03.01.2002 року №1, на підставі якої відповідач здійснював нарахування та вплати зазначеного підвищення, виходячи із розміру 19,91 грн., не відповідає ч.3 ст.22 Конституції України, відповідно до якої при прийнятті нових законів чи внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, а тому є незаконною. В судовому засіданні представник позивача підтримав викладені вище позовні вимоги та просив їх задоволити. Представник відповідача 1 -Головного управління Пенсійного фонду України проти позову заперечила, мотивуючи тим, що здійснення розрахунку зазначеного підвищення проводилось відповідно до положення п.2 Постанови Кабінету Міністрів України “Про підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат окремим категоріям пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного бюджету”від 03.01.2002 року №1, згідно якого розрахунок підвищення, що передбачений Законом України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”повинен провадитись, виходячи із розміру 19,91 грн., оскільки зазначена постанова не визнана у встановленому законом порядку неконституційною. Окрім цього, відповідач стверджує, що посилання позивача на Закон України “Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування”є неправомірним, оскільки мінімальний розмір пенсії за віком згідно положень ст.28 зазначеного Закону не може бути використаний для розрахунку підвищень, а лише виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно цього Закону. Крім того, позивач з січня 2006 року отримує підвищення на 40% від прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність згідно ст.13 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”. Крім того, представник відповідача -головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зазначила, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1522 від 02.11.2006 року “Про передачу органам Пенсійного фонду України функцій з призначення і виплати пенсій деяким категоріям громадян”та ст.99 Закону України “Про Державний бюджет України на 2007 рік”з 01.01.2007 року до компетенції органів Пенсійного фонду України віднесені функції з призначення та виплати пенсій, проте жодним нормативним актом не передбачено, що органи Пенсійного фонду України являються правонаступником Міністерства оборони України. Зазначене стверджується роз'ясненням Міністерства юстиції України від 30.03.2007 року № 21-46-139. Крім того, представник відповідача 1 у судовому засіданні вказала, що позивач звернувсяд до суду з пропуском строку визначеного ст. 99 КАС України, а тому просила суд, відповідно до ст. 100 КАС України, відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідач 2 у судове засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи без участі представника відповідача 2. Проте, відповідач 2 надав заперечення на позовну заяву, відповідно до яких Вінницький обласний військовий комісаріат проти позову заперечує, з наступних підстав. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1522 від 02.11.2006 року “Про передачу органам Пенсійного фонду України функцій з призначення і виплати пенсій деяким категоріям громадян”Вінницький ОВК здійснив передачу пенсійної справи позивача до Пенсійного фонду України Вінницької області і відповідно до ст. 99 Закону України "Про Державний бюджету України на 2007 рік" вже не має повноважень призначати, перераховувати та сплачувати пенсії та підвищення до пенсії. Розглянувши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Кодекс адміністративного судочинства України набрав чинності з 01.09.2005 року. До набрання чинності зазначеного кодексу судовий захист порушених органами влади прав здійснювався у порядку, передбаченому Главою 31-А ЦПК України 1963 року, статтею 248-5 якого передбачено двомісячний строк звернення до суду. ч.2 ст.99 КАС України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Тобто, починаючи з дня набрання КАС України чинності, позивач повинна була порушувати в суді питання щодо перерахунку підвищення до пенсії за 2002 - 2005 роки. Позивач щомісячно отримувала пенсії і не могла не знати про розмір нарахованої їй пенсії. Тому, причина пропущення строку звернення до суду не є поважною. Згідно ч.1 ст.100 КАС України пропущення строку звернення до суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. За таких підстав, в частині позовних вимог про стягнення недоплати, а також індексації пенсій за період з 01.01.2002 року по 13.11.2006 року слід відмовити відповідно до ч.1 ст.100 КАС України. Крім того, як стверджується матеріалами справи, позивачу, як учаснику війни у вказаний у вказаний вище період виплачувалось підвищення до пенсії у розмірі 69,69 грн. (19,91 грн. * 350 відсотків) що обраховано відповідно до постанови Кабінету Міністрів України “Про підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат окремим категоріям пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного бюджету”від 03.01.2002 року №1. Враховуючи, що зазначена постанова є підзаконним нормативним актом, що видана на підставі Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, вона в силу вимог ч.1 ст.117 Конституції України є обов'язковою для виконання. При цьому, варто зазначити, що при здійсненні підрахунку підвищень до пенсії, що підлягають виплаті відповідно до ст.13 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, положення ч.1 ст.28 Закону України “Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування”не підлягають застосуванню, оскільки відповідно до ч.3 ст.28 зазначеного Закону мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом першим ч.1 цієї статті застосовується виключно для визначення розмірів пенсії, призначених згідно з цим Законом. Законом України “Про Державний бюджет України на 2006 рік”встановлений прожитковий мінімум для осіб, що втратили працездатність: з 1 січня по 31 березня -350 грн., з 1 квітня по 30 вересня 359 грн., з 1 жовтня по 31 грудня -366 грн. Проте, статтею 65 даного Закону визначено, що розміри державний соціальних гарантій на 2006 рік, що визначаються залежно від прожиткового мінімуму, встановлюються відповідними законами, цим законом та нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України. Відповідно до наданих відповідачем доказів позивачу з за 2006 рік виплачувалась доплата до пенсії у розмірі 40% від прожиткового мінімуму для осіб що втратили працездатність відповідно до внесених змін до Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”05.10.2006 року згідно закону № 2939-ІУ, які набрали чинності з 01.01.2006 року: у січні-березні в розмірі 140 грн., квітні-вересні 143,60 грн., у жовтні -грудні в розмірі 146,40 грн. Даний розмір доплати до пенсії відповідає вимогам ст.13 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, відповідно до вимог якої інвалідам війни ІІ групи пенсії підвищуються на 40% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Відповідно до наданих відповідачем доказів позивачу з 2006 року та на протязі 2007 року виплачувалась доплата до пенсії у розмірі 40% від прожиткового мінімуму для осіб що втратили працездатність, з 23.10.2007 р. (оскільки позивач отримала статус інваліда війни І групи) у розмірі 50% від прожиткового мінімуму для осіб що втратили працездатність. Даний розмір доплати до пенсії відповідає вимогам ст.13 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, відповідно до вимог якої інвалідам війни ІІ групи пенсії підвищуються на 40% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON].

Результат розгляду: denied