Рішення адміністративного суду від 2008-10-16 00:00:00+03

Позивач - суддя апеляційного суду Харківської області, звернувся до Червонозаводського районного суду м.Харкова з адміністративним позовом до Державної судової адміністрації України, Апеляційного суду Харківської області, Міністерства фінансів України, Державного казначейства України в якому просив суд стягнути з Державної судової адміністрації України на його користь втрачену частину заробітної плати, пов'язаної з утриманням податку відповідно до Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» у розмірі 21973,30 грн. та стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 1000 грн. Свій позов він обґрунтував тим, що особливий статус судді, гарантії його незалежності визначаються Конституцією України, Законом України «Про статус суддів» та іншими законами, які виключають обмеження гарантій статусу судді або зниження їх рівня. Статті 126, 130 Конституції України, ч.3 ст. 11 Закону України «Про статус суддів» забороняють при прийнятті нових законів та інших нормативних актів скасовувати чи звужувати існуючі гарантії незалежності суддів. Відповідно по п.1 Указу Президента України № 584/95 від 10.07.1995 року «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» заробітна плата суддів не обкладалася прибутковим податком за місцем основної роботи. З прийняттям Закону України № 889 від 22 травня 2003 року «Про податок з доходів фізичних осіб», який набрав чинності з 1 січня 2004 року, передбачено оподаткування прибутковим податком доходів фізичних осіб. Тому з 1 січня 2004 року вказаний податок стягується з позивача. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 20 січня 2004 року № 22-р «Деякі питання оплати праці суддів» фактично визнано зниження рівня оплати праці суддів у зв'язку із утриманням із їхнього заробітку податку з доходів фізичних осіб і передбачено порядок проведення компенсаційних виплат суддям втрати частини заробітку, пов'язаної із справлянням податку за Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб». Такі компенсаційні виплати слід було здійснювати у 2004 році у розмірі до 100% посадового окладу в разі, коли сума нарахованої заробітної плати за місяць після сплати податку буде нижчою ніж розмір середньомісячної заробітної плати, нарахованої судді за 4 квартал 2003 року, компенсаційна виплата не повинна була перевищувати втрати частини заробітку судді. Тобто передбачалося відшкодування суддям втрати частини заробітної плати, пов'язаної із справлянням податку з доходів фізичних осіб, але в кошторисі апеляційного суду Харківської області, затвердженому на 2004 рік, кошти на компенсацію суддям втрати частини заробітку, пов'язаної із стягненням податку, передбачено не було. Державна судова адміністрація України в межах наданих повноважень жодних змін до кошторису апеляційного суду Харківської області стосовно компенсації втрати частини заробітку суддів від сплати податку не вносила та не забезпечила належний рівень оплати праці суддів, що і призвело до зменшення фактично отриманої позивачем заробітної плати. Також не передбачалося і компенсації втрати частини заробітку суддям у зв'язку із утриманням податку з фізичних осіб протягом 2005 року та січня - вересня 2006 року. Тому позивач просить стягнути з Державної судової адміністрації України на його користь втрати частини заробітної плати, пов'язаної з утриманням податку відповідно до Закону країни «Про податок з доходів фізичних осіб» у розмірі, відповідному довідці про утримання податку. Також позивач просить стягнути на його користь 1000 грн. моральної шкоди, оскільки неправомірне відшкодування втрати частини заробітної плати і зниження очікуваного заробітку потягло переживання з боку позивача. Ухвалою від 29 січня 2007 року Червонозаводським районним судом м.Харкова було відкрито провадження по справі. Ухвалою від 11 березня 2008 року відповідно до ст. 22 КАС України справу було направлено Харківському окружному адміністративному суду для розгляду за підсудністю. У судове засідання позивач не з'явився, надав судові заяву, в якій підтвердив свої позовні вимоги та просив суд розглядати справу за його відсутності. Представник апеляційного суду Харківської області у судове засідання не з'явився, надав судові заяву про розгляд справи у його відсутності, рішення прохав постановити з дотриманням закону. Представники Державного казначейства України Міністерства фінансів України у судове засідання не з'явилися з невідомих суду причин, про день слухання справи повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення судової повістки. Представник Державної судової адміністрації України в судове засідання також не прибув без повідомлення причин, в письмових запереченнях просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне. Заробітна плата суддів, відповідно до частини першої статті 44 Закону України „Про статус суддів" складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок. З 1 січня 2004 року набрав чинності Закон України „Про податок з доходів фізичних осіб” від 22 травня 2003 року №889-4, яким запроваджений податок з доходів фізичних осіб, який відповідно до пункту 4 частини 1 статті 14 Закону України „Про систему оподаткування” від 25 червня 1991 року №1251-12 належить до загальнодержавних податків і зборів (обов'язкових) платежів. Зазначений закон, серед іншого, визначає: платників податку (стаття 2), об'єкт оподаткування (стаття 3), загальний оподатковуваний дохід, у тому числі місячний (пункт 4.2 статті 4), доходи, які не включаються до складу загального оподатковуваного доходу (пункт 4.3 статті 4), податкові соціальні пільги (стаття 6), ставки податку (стаття 7), порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету (стаття 8), прикінцеві положення (стаття 22). Відповідно до вимог зазначеного Закону Апеляційним судом Харківської області, як податковим агентом, утриманий та перерахований до Державного бюджету України за період з 01.01.2004 року по 01.10.2006 року, а позивачем, як платником податку, сплачений податок з доходів фізичних осіб у розмірі 21973,30 грн. Пунктом 22.2 статті 22 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» передбачено: у разі, якщо норми інших законів чи інших законодавчих актів, що містять правила оподаткування доходів (прибутків) фізичних осіб, суперечать нормам цього Закону, пріоритет мають норми цього Закону. Закон України «Про податок з доходів фізичних осіб», так само як і норми інших законів з питань оподаткування не містять норм, які б звільняли суддів від сплати податку з доходів фізичних осіб або передбачали компенсацію втрат доходів від сплати прибуткового податку. Пунктом 22.12.1 пункту 22.12 статті 22 зазначеного Закону, у зв'язку з набранням чинності цим Законом, рекомендовано Президенту України скасувати укази Президента України, які стосуються оподаткування доходів фізичних осіб (прибуткового податку з доходів громадян). Указом Президента України від 25 грудня 2003 року №1497/2003 визнані такими, що втратили чинність з 1 січня 2004 року, у тому числі абзац четвертий статті 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року №584 „Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів”, який встановлював, що заробітна плата суддів не обкладається прибутковим податком за місцем основної роботи. Враховуючи наведене, суд вважає, що позивачем правомірно сплачений податок з доходів фізичних осіб у відповідних звітних періодах 2004-2006 років як плата фізичної особи за послуги, які надаються їй територіальної громадою, на території якої така фізична особа має податкову адресу або розташовано особу, що утримує цей податок згідно з цим Законом (абзац 1.13 статті 1). Закон України „Про статус суддів” визначає статус суддів з метою забезпечення належних умов для здійснення правосуддя, дотримання Конституції і законів України, охорони прав і свобод громадян. Стаття 11 зазначеного Закону передбачає забезпечення незалежності суддів, яка, серед іншого, забезпечується матеріальним і соціальним забезпеченням суддів відповідно до їх статусу. Матеріальне і побутове забезпечення суддів визначене статтею 44 зазначеного Закону, частина перша якої передбачає склад заробітної плати. Жодна з наведених норм не визначає компенсацію від втрати заробітної плати, пов'язаної із справлянням податку за Законом України „Про податок з доходів фізичних осіб”. Частина 8 статті 14 Закону України „Про судоустрій України” передбачає, що при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу передбачених законом гарантій самостійності суддів, незалежності та правової захищеності суддів. Частина 3 статті 11 Закону України „Про статус суддів” передбачає, що гарантії незалежності судді, включаючи заходи його правового захисту, матеріального і соціального забезпечення, передбачені цим Законом, поширюються на всіх суддів України і не можуть бути скасовані чи знижені іншими нормативними актами. Оскільки нормами зазначених законів як компенсація від втрати заробітку, так і виплата заробітної плати без стягнення податку з доходів фізичних осіб не передбачена, підстави вважати порушеними у межах спірних відносин дані норми відсутні. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 січня 2004 року №22-р „Деякі питання оплати праці суддів” дозволено головам судів загальної юрисдикції здійснювати у 2004 році компенсаційні виплати у розмірі до 100 відсотків посадового окладу в разі, коли сума нарахованої заробітної плати за місяць після сплати податку на доходи фізичних осіб буде нижчою ніж розмір середньомісячної заробітної плати, нарахованої судді за 4 квартал 2003 року. Компенсаційна виплата не повинна перевищувати втрати частини заробітку суддів, пов'язаної із справлянням податку відповідно до Закону України „Про податок з доходів фізичних осіб”. Пунктом 2 зазначеного розпорядження передбачено, що компенсаційна виплата, передбачена пунктом 1 цього розпорядження, здійснюється в межах видатків на оплату праці, передбачених у Державному бюджеті України на 2004 рік на утримання органів судової влади. Обов'язку застосування зазначеного розпорядження жодним із відповідачів не передбачено. Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, суд вважає помилковим висновок позивача про наявність у нього права на відшкодування втрати частини заробітку, пов'язаної із справлянням податку з доходів фізичних осіб відповідно до Закону України „Про податок з доходів фізичних осіб”, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Крім того п.1 Указу Президента України № 584/95 від 10.07.1995 року «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» визначено, що заробітна плата суддів не обкладалася прибутковим податком за місцем основної роботи. Суд аналізуючи вищевказані положення нормативно-правових актів приходить до висновку, що в період який позивач зазначає у позовній заяві судді сплачували не прибутковий податок, а податок з доходів фізичних осіб природа якого є відмінною ніж прибуткового податку. Тобто судом встановлено, що на період зазначений в позовній заяві позивач не сплачував прибутковий податок, а сплачував плату за послуги, які надавалися йому територіальною громадою, на території якої позивач має податкову адресу або розташовано особу, що утримує цей податок, і тому це не є обмеженням гарантій статусу судді або зниження його рівня. На підставі викладеного,

Результат розгляду: denied