Рішення адміністративного суду від 2008-05-20 00:00:00+03

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат та контролю за правильністю призначення і виплаті пенсій, Головного управління праці та соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації, Управління праці та соціального захисту населення Лубенської РДА, Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства фінансів України та Держказначейства України про проведення перерахунку допомоги та виплати недоплачених сум. У позові вказав, що приймав участь у ліквідації аварії на ЧАЄС в 1986 році, з 1996 по 2001 рік був визнаний інвалідом 3 групи, з 2001 року інвалід 2 групи. На підставі ст.48 ЗУ „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” мав право на отримання одноразової компенсації інваліда 3 групи в розмірі 30 мінімальних заробітних плат та компенсацію при переході на 2 групу інвалідності в розмірі 15 мінімальних заробітних плат та на протязі 1996-2001 років щорічну грошову допомоги в розмірі 4-х мінімальних заробітних плат, а з 2002 по 2007 роки 5 мінімальних заробітних плат, але отримував лише в період з 1996 по 2001 роки по 21,5 грн. щорічної грошової допомоги, з 2002 по 2005 роки по 26,7 щорічної грошової допомоги, в 2006 році 120 грн., в 2007 році 120 грн. щорічної допомоги на оздоровлення, що призвело до недоотримання ним 9457,3 грн. щорічної допомоги на оздоровлення та 19515,6 грн. одноразової компенсації. Прохає зобов”язати управління праці та соціального захисту населення Лубенської РДА зробити перерахунок щорічної допомоги на оздоровлення, визначивши її в сумі 9457,3 грн. та компенсації встановлення груп інвалідності в сумі 19515,6 грн., зобов”язавши Міністерство фінансів України шляхом списання коштів з відповідних рахунків Держказначейства України виділити та перерахувати через Міністерство праці та соціальної політики України Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Головного управління праці та соціального захисту населення Полтавської облдержадміністрації для виплати йому вказані в перерахунку суми, зобов”язавши останнього провести їх виплату. В додатковій позовній заяві позивач прохає подовжити йому термін зверненя до суду з позовом, який був пропущений з поважних причин. Позивач позовні вимоги змінив, прохаючи проведення перерахунку коштів провести в період з 2002 по 2007 роки, коли виплату допомоги стало проводити управління праці та соціального захисту населення. Управління праці та соцзахисту населення Лубенської РДА, Головне управління праці та соцзахисту населення Полтавської облдержадміністрації, Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Головного управління праці та соцзахисту населення Полтавської обласної державної адміністрації позов не визнає. Державне казначейство України, Міністерства фінансів України, Міністерство праці та соціальної політики України до суду не з”явились, про слухання справи повідомлені завчасно, що дає суду право розглянути справу без їх участі на підставі наявних доказів. З'ясувавши обставини справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково. Згідно ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів звужувати зміст та обсяг існуючих прав і свобод забороняється. Згідно ст. 48 ЗУ „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” одноразова компенсація учасникам ліквідації аварії на ЧАЄС, які стали інвалідами 3 групи становить 30 мінімальних заробітних плат, інваліди 2 групи мають право на одноразову компенсацію в розмірі 45 мінімальних заробітних плат, щорічна допомога на оздоровленням інвалідам 2 групи, учасникам ліквідації аварії на ЧАЄС 2 категорії виплачується в розмірі 5 мінімальних заробітних плат . Судом встановлено, що [PERSON]. є учасником ліквідації аварії на ЧАЄС 2 категорії, з 06.05.1996 року по 11.06.2001 року інвалід 3 групи, в подальшому з визначенням втрати 25% працездатності учасник ліквідації аварії на ЧАЄС 2 категорії, 10.06.2006 року визнаний інвалідом 2 групи безстроково з втратою 80% працездатності при виконанні обов'язків по ліквідації аварії на ЧАЄС і згідно закону має право на отримання одноразової грошової компенсації при встановленні інвалідності та щорічної грошової допомоги у відповідності до вимог ст. 48 ЗУ „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”. /а.с.6-12/ На протязі 2002-2007 років позивач отримав 326,8 грн. щорічної допомоги на оздоровлення та 94,8 грн. різниці одноразової грошової компенсації як інваліду 2 групи при переході з 3 групи інвалідності на підставі Постанови КМ України „Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”. 14.08.2007 року позивач звернувся до Лубенського районного пенсійного Фонду України, лист переслано до районного управління праці та соціального захисту населення з заявою про перерахунок виплат, однак йому було відмовлено. /а.с. 7, 12/ Суд вважає, що оскільки компенсаційні виплати особам регулюються Законом України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, який має вищу юридичну силу над підзаконними актами, зменшення цих компенсаційних виплат заборонено Конституцією України, позивач має право на отримання заявлених ним в позові сум. При розрахунку недоплаченої позивачу одноразової допомоги та щорічної допомоги на оздоровлення суд виходив з розміру мінімальної заробітної плати на початок 2002-2006 років і визначає: розмір одноразової грошової допомоги не як різницю в розмірі компенсації між 3 та 2 групами інвалідності, а як одноразову грошову допомогу інваліду 2 групи /45 мінімальних заробітних плат на час встановлення інвалідності/ в розмірі 350 грн. х 45 -94,8 грн. = 15655,2 грн., оскільки в період з 2001 по 2006 роки з позивача державним органом /МСЄК/ була знята інвалідність і лише в 2006 році встановлена 2 група інвалідності, що свідчить про відсутність переходу з однієї групи інвалідності на більш тяжку і потребує повної компенсаційної виплати; щорічної допомоги на оздоровлення в 2002 році: 140 грн.х5- 26,7 грн. = 673,3 грн., в 2003 році: 185 грн. х 5 - 26,7 грн. = 898,3 грн., в 2004 році : 205 грн. х 5 - 26,7 грн. = 998,3 грн.; в 2005 році : 262 грн. х 5 - 26,7грн. = 1283,3 грн., в 2006 році: 350х5-100 грн.= 1650 грн., в 2007 році: 400х5-120 грн.= 1880 грн., а всього 7383,2 грн., які повинні бути виплачені позивачеві. Доводи відповідачів про те, що виплату таких компенсаційних виплат слід провадити в межах бюджетних асигнувань суд не може прийняти до уваги, оскільки обмеження соціальних виплат учасникам ліквідації аварії на ЧАЄС протирічить вимогам Конституції та Законів України. Вимога відповідачів про застосування до нього строків позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки позивач не відмовлявся від надання йому даної допомоги, отримував її частку, яку держава Україна виплачувала йому в порушення Конституції та Законів України, інтересу до належних йому сум не втратив. Вимога позивача про продовження терміну звернення до суду за вимогами 2002-2005 років підлягає задоволенню, оскільки свідомий обман державою своїх громадян перебуває за рамками усвідомлення нормальної людини і в сукупності зі станом здоров”я позивача, яке він втратив захищаючи інтереси держави, позбавляло його можливості розуміти юридичну казуістику дій держави та своєчасно звернутись до суду за захистом порушеного права, про порушення якого довідався в 2007 році з рішення Конституційного суду та інших судів. Крім того грошові зобов”язання держави щодо громадянина в світлі рішень Европейського суду з прав людини та Европейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод розцінюються як власність громадянина, термін давності застосування до якої перевищує строк давності по адміністративним справам і в сукупності з вищевикладеним зумовлює продовження позивачу терміну звернення до суду з вимогами щодо захисту своїх конституційних прав. Оскільки перерахунок компенсаційних виплат провадиться Лубенським районним управлінням праці та соціального захисту населення, яке відмовилось зробити його згідно з законом, його слід зобов”язати зробити даний перерахунок. Приймаючи до уваги, що Головним розпорядником коштів на компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок аварії на ЧАЄС є Міністерство праці і соціальної політики України, яке не має особистих коштів для задоволення вимог позивача, дані кошти слід запозичити з Державного бюджету України, суд вважає за необхідним покласти обов'язок по виділенню коштів на Міністерство фінансів України з послідуючим перерахуванням їх розпорядникам цих коштів, зобов'язавши Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Головного управління праці та соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації виплатити їх позивачу. З урахуванням вищевикладеного, перебуваючи в межах заявлених позивачем вимог, суд вважає, що його позов слід задовольнити частково, віднісши судові витрати за рахунок держави.

Результат розгляду: partial