Рішення адміністративного суду від 2008-01-29 00:00:00+02

[PERSON]. звернувся до суду з позовом до Вінницького обласного військового комісаріату, Головного Управління пенсійного фонду України у Вінницькій області про: визнання неправомірними та такими, що не відповідають Конституції України, дії Вінницького обласного військового комісаріату та Вінницьке обласне Управління Пенсійного фонду України при нарахуванні та виплаті в заниженому розмірі підвищення до пенсії як інваліду. Зобов'язання Вінницького обласного військового комісаріату та Вінницьке обласне Управління Пенсійного фонду України виплатити недоплачену суму підвищення до пенсії як інваліду Армії, прирівняному до інваліда війни, з розрахунку 200 % прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, з моменту встановлення йому інвалідності 14 лютого 2003 року. Зобов'язання Вінницького обласного військового комісаріату та Вінницьке обласне Управління Пенсійного фонду України проводити в подальшому нарахування та виплату підвищення до пенсії як інваліду Армії, прирівняному до інвалідів війни, з розрахунку 200% прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, в залежності від підвищення вказаного мінімуму. Постановою Замостянського районного суду м. Винниці Вінницької області від 05.04.2007 року позов - задоволено частково: зобов'язано Головне Управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області провести перерахунок пенсії [PERSON] з урахуванням підвищення пенсії на 200 % мінімальної пенсії за віком. Зобов'язано Головне Управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області виплатити [PERSON] різницю між нарахованою та отриманою пенсією та в подальшому з 01.07.2006 року виплачувати підвищення пенсії на 200 % мінімальної пенсії за віком, але без підвищення пенсії на прожитковий мінімум для осіб які втратили працездатність Стягнуто з Вінницького обласного військового комісаріату та Головного Управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області 51 грн. судового збору на користь держави. В решті позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись з прийнятою постановою, відповідач - ГУ ПФ України у Вінницькій області звернулося з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що вказана постанова суду не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, судом не повністю з'ясовані обставини, що мають значення для справи, тому вона підлягає скасуванню з постановленням нового рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог позивачу. Заперечення на апеляційну скаргу відповідача до суду апеляційної інстанції у встановлений судом строк від інших осіб не надійшло. Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення з'явившихся учасників процесу, перевіривши матеріали справи, пенсійної справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав: Судом першої інстанції встановлено, що позивач [PERSON] [INFO] отримав пенсію за вислугу років через Вінницький обласний військовий комісаріат, яким йому була нарахована пенсія, відповідно до чинного на той момент законодавства; позивач [PERSON]являється інвалідом Армії 3-ої групи, і його статус прирівняний до інваліда війни, про що йому видано відповідне посвідчення серії [NUMBER]. Задовольняючи позов [PERSON], суд першої інстанції, посилаючись на вимоги ст. 22 Конституції України, ст. 17, 20 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», зробив висновки, що відповідачі при розрахунку підвищення пенсії позивачу мали керуватися Законом, а не Постановою Кабінету Міністрів. При цьому суд першої інстанції не навів в судовому рішенні, яку саме Постанову Кабінету Міністрів України він мав на увазі та яким саме Законом повинні були керуватися відповідачі. В цій частині рішення суду не відповідає вимогам ст..159 КАС України щодо законності та обґрунтованості рішення суду. Далі, суд першої інстанції аналізуючи вимоги Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та внесених до нього змін зазначив, що вказані зміни не можуть застосовуватися при перерахунку пенсії позивача за минулі роки в сторону їх зменшення, оскільки згідно з вимогами ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, а відповідно до вимог ст. 2 Закону України «Про статус ветеранів війни..» вказані зміни є недійсними, а тому вказане підвищення пенсії має нараховуватись і в подальшому в розмірі, що мав бути нарахований в 2006 році, коли діяла редакція ст.ст. 12, 13 Закону України «Про статус ветеранів війни і гарантії їх соціального захисту» в редакції Закону до 01.01.2006 року), якою було передбачено, що інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії підвищуються на 200 % мінімальної пенсії за віком, але без підвищення пенсії відповідно прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, оскільки вказані зміни є недійсними. Проте такі висновки суду не відповідають обставинам встановленим по справі, постановлені з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи. Відповідно до вимог ст. 202 КАС України вказані обставини є підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення. Відповідно до вимог ст. 15 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д" статті 1-2 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом і які є ветеранами війни, та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" ( 3551-12 ), пенсії за вислугу років підвищуються в порядку і на умовах, передбачених зазначеним Законом. Оскільки [PERSON]являється інвалідом Армії 3-ої групи, і його статус прирівняний до інваліда війни на нього поширюється дія ст.. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Відповідно до ч.6 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" в редакції від 23.11.1995 року встановлювалось, що інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії підвищуються: інвалідам I групи - у розмірі 400 процентів мінімальної пенсії за віком, II групи - 350 процентів мінімальної пенсії за віком, III групи - 200 процентів мінімальної пенсії за віком. Розмір мінімальної пенсії за віком визначається ст.19 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Питання, пов'язані із реалізацією і додержанням гарантій, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення», відповідно до ст.11 цього закону, віднесено до відання Кабінету Міністрів України. Реалізуючі повноваження, надані йому ст.116, 117 Конституцією України та зазначеними законодавчими актами, Кабінет Міністрів України видав Постанову від 03.01.02 року №1 «Про підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат окремих категоріям пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного бюджету», в пункті 2 якої було встановлено, що підвищення передбачені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», починаючи з 01.01.02 здійснюється виходячи з розміру 19 грн.91 коп. Відповідно до зазначених нормативних актів відповідач Вінницький обласний військовий комісаріат і нараховував позивачу зазначені виплати в період з моменту прийняття постанови Кабінету Міністрів України і до 01.01.2006 року. Підстав вважати, що відповідач при цьому порушував законодавство України не вбачається, оскільки на період призначення та виплат позивачу пенсії вказана постанова Кабінету Міністрів України №1 від 03.01.02 року була чинної, ані Конституційним Судом України, ані загальними судами положення вищезазначеної постанови не перевірялися на відповідність її Конституції України або Законам України. Тому у суду першої інстанції не було жодних законних підстав вважати вищевказану постанову Кабінету Міністрів України №1 від 03.01.02 року такою, що не підлягає застосуванню. Законом України № 2939 від 05.10.2005 року були внесені зміни до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", щодо розмірів підвищення до пенсії, зокрема у ст.. 13 вказаного закону встановлено для інвалідів війни 3 групи 30 % прожиткового мінімуму. У відповідності із вказаними змінами відповідач Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області з 01.01.2006 року нарахував позивачу пенсію у відповідному розмірі, про що свідчать матеріали пенсійної справи. Жодних порушень вказаного закону з боку відповідача щодо призначення пенсії позивачу [PERSON]. не вбачаться. Суд першої інстанції зробивши неправильні висновки щодо не застосування постанови Кабінету Міністрів України №1 від 03.01.02 року та Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" із змінами від 05.10.2005 року при нарахуванні позивачу пенсії, в подальшому неправильно зазначив, що позивачу як за попередні періоди, так і за послідуючі необхідно нараховувати пенсію у відповідності до вимог Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" в редакції від 23.11.1995 року із розрахунку200 % мінімальної пенсії за віком. Крім того, слід зазначити, що судом першої інстанції застосовані до вказаних правовідносин вимоги ст. 12 п. 22 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", які взагалі не повинні застосовуватися, оскільки регулюють право учасника бойових дій на позаконкурсний вступ до вищих навчальних закладів та переважне право на вступ до професійно-технічних навчальних закладів і на курси для одержання відповідних професій. Стягуючи з Вінницького обласного військового комісаріату та Головного Управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області 51 грн. судового збору на користь держави, суд першої інстанції не визначив конкретно з кого саме повинно бути стягнуто судовий збір, та не звернув уваги, що відповідно до вимог п.34 ст.4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» Пенсійний Фонд України звільнений від сплати державного мита. Розподіляючи судові витрати, колегія суддів керується вимогами ч.5 ст. 94 КАС України відповідно до якої у разі відмови у задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, а також залишення адміністративного позову без розгляду судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок Державного бюджету України. Крім того, в порушення ст. 100 КАС України судом не було застосовано до вказаних правовідносин строк звернення до адміністративного суду, передбачений ст. 99 КАС України, на застосуванні якого наполягав співвідповідач по справі - головне управління.

Результат розгляду: denied