Рішення адміністративного суду від 2008-02-12 00:00:00+02

Згідно ст. 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Відповідно до вищевказаного Закону Відповідачеві встановлено норматив робочих місць в 2006 році для забезпечення працевлаштування інвалідів, що становить 1 робоче місце. Як вбачається зі звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2006 р. на підприємстві Відповідача протягом звітного періоду працював інвалід ІІІ групи [PERSON]. (6 а.с.). Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України Пункт 4 Положення “Про Фонд соціального захисту інвалідів”, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2002 р. N 1434, передбачає, що Фонд, відповідно до покладених на нього завдань, здійснює контроль за виконання підприємствами нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів та сплатою ними адміністративно-господарських санкцій і пені. Як вбачається з матеріалів справи, розрахунок розміру адміністративно - господарських санкцій та пені проведено головним спеціалістом відділу забезпечення надходжень, організаційної роботи по соціальному захисту інвалідів та кадрового забезпечення ВОВ ФСЗІ (7, 8 а.с.), а виходячи з аналізу норм вищезазначених Закону та Положення основним завданням Фонду є здійснення контролю за додержанням підприємствами нормативів робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, а не проведення нарахування адміністративно-господарських санкцій. Згідно ст. 238 ГК України за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків. Позивачем не обґрунтовано та не доведено правові підстави, які дають йому право нараховувати адміністративно-господарські санкції та не надано доказів, про те, що в 2006 році підприємство Відповідача мало прибуток, за рахунок якого слід було сплатити штрафні санкції. Відповідно до ст. ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Результат розгляду: denied