Рішення адміністративного суду від 2008-10-07 00:00:00+03

Співробітниками ГУБОЗ МВС України в м. Києві 19.07.2007 року був затриманий [PERSON], який розшукувався правоохоронними органами Російської Федерації для притягнення до кримінальної відповідальності. Постановою Шевченківського району суду м. Києва від 27.08.2007 року його взято під варту до фактичної передачі правоохоронним органам Російської Федерації. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва апеляцію захисника залишено без задоволення, а постанову суду Шевченківського району м. Києва від 27.08.2007 року без змін. [PERSON], перебуваючи у процедурі екстрадиції, звернувся із заявою до Управління міграційної служби у м. Києві про надання йому статусу біженця. Державним комітетом України у справах національностей та релігій прийнято Рішення № 91-08 від 05.03.2008 року про надання [PERSON] статусу біженця. 06.03.2008 року [PERSON] видано посвідчення біженця ([NUMBER]). 18.04.2008 року заступником Генерального прокурора України на Рішення № 91-08 від 05.03.2008 року внесено протест (за вих. № 07/1/1-126). Листом заступника Голови Держкомнацрелігії за вих. № 9/1-11-104 від 05.05.2008 року відхилено протест на вказане Рішення. У подальшому, з огляду на відхилення протесту, Генеральна прокуратура України 20.05.2008 року звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом про визнання протиправним та скасування рішення Держкомнацрелігій про надання статусу біженця [PERSON] Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.07.2008 року у задоволенні позову Генеральної прокуратури України відмовлено. На вказане рішення суду Генеральною прокуратурою 18.08.2008 року внесено апеляцію (вих. № 05/1/2-8770-08). 21.07.2008 року Відповідачем 1 прийняте рішення за № 14/3-30304-07 (як зазначено представниками прокуратури) про видачу (екстрадицію) [PERSON]. до Російської Федерації. 28.07.2008 року [PERSON] за дорученням ГПУ був фактично переданий представникам компетентних органів Російської Федерації. Оцінивши докази у справі та положення нормативно правових актів, що регулюють спірні питання, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 21 Закону України «Про прокуратуру»протест прокурора зупиняє дію опротестованого акта і підлягає обов'язковому розгляду відповідним органом або посадовою особою у десятиденний строк після його надходження. Про наслідки розгляду протесту в цей же строк повідомляється прокурору. У разі відхилення протесту або ухилення від його розгляду прокурор може звернутися з заявою до суду про визнання акта незаконним. Подача такої заяви зупиняє дію правового акту. У преамбулі Закону України «Про біженців»N 2557-III цей Закон визначає правовий статус біженця в Україні, порядок надання, втрати та позбавлення статусу біженця, встановлює державні гарантії захисту біженців. Закон набув чинності з дня опублікування в Офіційному віснику України, 2001, N 29, тобто з 03.08.01. Статтею 15 даного Закону передбачено підстави втрати та позбавлення статусу біженця, порядок, строки прийняття рішення про втрату або позбавлення статусу біженця, зазначено, що посвідчення біженця та проїзний документ біженця для виїзду за кордон вилучаються або визнаються недійсними, про що орган міграційної служби протягом трьох робочих днів інформує орган внутрішніх справ за місцем проживання особи і відповідний орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань громадянства та реєстрації фізичних осіб, передбачено можливість оскарження такого рішення та обов'язок залишити територію України у разі не використання права на оскарження. У випадку з Позивачем, на думку Відповідача, ним було зупинено статус біженця Позивача шляхом внесення протесту, а потім оскарження до суду відхилення протесту. Як встановлено судом, і фактично не заперечується Відповідачем, зупинення статусу біженця є за логікою ГПУ його втратою на час розгляду протесту чи час розгляду позову. Як зазначає Відповідач, він виходив з повноважень, передбачених ст. 21 Закону України «Про прокуратуру». Однак, Відповідачем не враховано наступне. Стаття 21 Закону України «Про прокуратуру», якою передбачено таке повноваження, діє з 01.12.91. Закон N 2557-III діє з 03.08.01. Законом України N 2557-III не передбачено такої підстави для втрати або позбавлення статусу біженця як внесення протесту прокурором чи-то оскарження ним незгоди з його протестом. Законом N 2557-III не наділено прокурора повноваженнями приймати рішення про втрату або позбавлення статусу біженця, що фактично відбулося з Позивачем. За загальними положеннями теорії держави та права у разі відсутності посилань на відміну (скасування та т.п.) норми права, яка по іншому регулювала дані правовідносини, діє та норма права, яка по іншому врегульовує правовідносини і яка є прийнятою пізніше у часі. Судом не аналізуються дані норми права з точки зору спеціального та загального закону, у зв'язку з тим, що такого розподілу законів не містить Конституція, та у зв'язку з тим, що у даному випадку ці закони не співвідносяться між собою як спеціальний та загальний. Виходячи з викладеного, суд вважає, що до правовідносин з питань втрати та позбавлення статусу біженця застосовуються не положення Закону України «Про прокуратуру», а Закону України «Про біженців». Згідно Закону N 2557-III Позивач отримав статус біженця. Рішення про втрату або позбавлення статусу біженця відносно Позивача не приймалося, а тому на час прийняття оскаржуваного рішення Відповідача та вчинення дій він перебував у статусі біженця. Згідно статті 3 Закону N 2557-III передбачена заборона вислання або примусового повернення біженця до країни, з якої він прибув та де його життю або свободі загрожує небезпека Відповідно до ст. 33 Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року держави, що домовились, ніяким чином ну будуть висилати чи повертати біженців на границю держави, де їх життю та свободі загрожує небезпека внаслідок їх раси, релігії громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних переконань. З огляду на викладене рішення Генеральної прокуратури України про екстрадицію [PERSON]. до Російської Федерації від 21.07.2008 року є протиправним. Воно прийнято не обґрунтовано, не на підставі та не у спосіб, що передбачені законодавством України. Оскільки Конвенція про статус біженців та Закон України «Про біженців»містить пряму заборону піддавати екстрадиції осіб, що мають статус біженця, та осіб, щодо яких йде процедура оскарження рішень щодо статусу біженця, до прийняття остаточного рішення, що залишилось поза увагою Відповідача 1, і тим самим не були враховані усі обставини, що мають значення для прийняття рішення. При прийнятті вказаного рішення не дотримані і вимоги ч. 3 ст. 2 КАС України щодо добросовісності, розсудливості та пропорційності. Це виходить з того, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.07.2008 року відмовлено в задоволенні позову прокурора про визнання протиправним і скасування Рішення про надання статусу біженця [PERSON], в цей же день 21.07.2008 року Генеральною прокуратурою України приймається рішення про екстрадицію [PERSON]., тобто до вступу рішення суду в законну силу, до внесення 19.08.2008 року на вказане рішення виконуючим обов'язки Генерального прокурора апеляційної скарги. Таким чином, Відповідач 1 свідомо до закінчення процедури оскарження піддає [PERSON]. екстрадиції, розуміючи, що остаточне рішення буде прийняте за наслідками апеляційного оскарження і у разі судового підтвердження законності рішення про надання статусу біженця, рішення про екстрадицію буде незаконним. Крім того, Відповідачем 1 було порушено право [PERSON]. на участь у процесі прийняття рішення про екстрадицію. З долучених до матеріалів справи копій запитів адвоката Марченка С.В. на адресу прокурора м. Києва за № 29/2 від 29.07.2008 року та на адресу начальника Київського СІЗО № 13 вбачається, що йому як захиснику не було відомо про екстрадицію [PERSON]. до Російської Федерації. На спростування цього Відповідачем 1 жодних доказів про належне повідомлення про прийняте рішення вказаних зацікавлених осіб суду не надано. У зв'язку з протиправністю рішення Генеральної прокуратури України про екстрадицію [PERSON]. до Російської Федерації від 21.07.2008 року є протиправними дії по організації та здійсненню передачі [PERSON]. представникам правоохоронних органів Російської Федерації. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги Позивача про визнання протиправним та скасування рішення Генеральної прокуратури України від 21.07.2008 року та про визнання незаконними дії ГПУ щодо фактичної видачі [PERSON]. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Разом з тим, позовні вимоги про визнання незаконними дії Генеральної прокуратури України та начальника Київського СІЗО № 13 щодо відмови в задоволенні скарги захисника про звільнення [PERSON]. з під варти не підлягають задоволенню. Оскільки п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 08.10.2004 року № 16 «Про деякі питання застосування законодавства, яке регулює порядок і строки затримання осіб при вирішенні питань, пов'язаних з їх екстрадицією»передбачено, що відповідно до ст. 29 Конституції України суди повинні приймати до свого провадження та розглядати по суті скарги осіб, затриманих на підставі запиту іншої держави про екстрадицію, на незаконність затримання, а також скарги їхніх захисників і законних представників. Розгляд таких скарг провадиться за правилами, встановленими частинами 7 і 8 ст. 106 КПК України. Тобто, всі питання щодо законності тримання під вартою осіб, затриманих на підставі запиту іншої держави про екстрадицію, щодо незаконних дій посадових осіб вирішуються в порядку кримінального судочинства. Відповідно п. 2 ч. 2 ст. 17 КАС України компетенція адміністративних судів не поширюється на публічно правові справи, що належить вирішувати в порядку кримінального судочинства. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядами в порядку адміністративного судочинства. Таким чином, провадження в цій частині адміністративної справи підлягає закриттю. Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд прийшов до висновку, що Відповідач 1 не довів правомірності своїх дій по видачі [PERSON]. до Російської Федерації, а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню у вказаній частині. Відповідно до частини 1 статті 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Результат розгляду: partial