Рішення адміністративного суду від 2008-04-08 00:00:00+03

Позивач звернувся в суд до відповідача про стягнення недоплачених сум щорічної допомоги на оздоровлення відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яким передбачена виплата щорічної допомога на оздоровлення особі, що має статус постраждалого внаслідок аварії на ЧАЕС 1-ша категорія і йому встановлено 3-групу інвалідності, у розмірі 4 мінімальних зарплат, розмір яких визначається на момент виплати, в порушення цього відповідач виплачував: в 2005 році в сумі 21,50 грн., у 2006 року - 90 грн., в 2007 р. - 90 грн. і недоплата, за його підрахунками, за період 2005-2007 р.р. становить - 4338 грн., яку і просить стягнути. В судзасідання позивач не з'явився, подав до суду заяву в якій позов підтримав, просить його задоволити та справу слухати в його відсутність, заперечує проти пропуску ним річного терміну, так як дізнався про порушення свого права в липні 2007р. Представник відповідача Управління праці і соціального захисту населення Канівської міської ради позовні вимоги не визнала та пояснила, що згідно ст.67 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катасрофи” визначено Порядок підвищення розміру доплат, пенсій і компенсацій, передбачених цим Законом - «Конкретні розміри всіх доплат, пенсій, компенсацій підвищується Кабінетом Міністрів України відповідно до зміни індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної плати». З 1996 року в законах, що визначали розмір мінімальної заробітної плати, встановлювалася норма, що до прийняття Верховною Радою України змін до законів, де для розрахунків застосовується мінімальна зарплата, Кабінету Міністрів України застосувати ці норми, виходячи з реальних можливостей держбюджету. Статтею 109 Закону України «Про Державний бюджет на 2006 рік» Кабінету Міністрів України надано право у 2006 році встановлювати розміри соціальних виплат, які відповідно до чинного законодавства визначаються залежно від розміру мінімальної заробітної плати, в абсолютних сумах у межах асигнувань, передбачених за відповідними бюджетними програмами. Крім цього, оскільки Кабінетом Міністрів України надалі жодних рішень із цих питань не приймалося, а Верховна Рада України своїми рішеннями призупиняла Закони України «Про Державний бюджет» на відповідні роки дію положень соціальних статей щодо відповідних виплат, то управління праці не мало права та законних підстав виплачувати позивачу щорічну допомогу на оздоровлення за вказаний період відповідно до положень ст. 48 Закону України Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катасрофи”. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в зв'язку з тим, що позивачем пропущений річний строк звернення до адміністратвиного суду. Суд заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення адміністративного позову. В судому засіданні з достовірністю встановлено, що позивач дійсно являється постраждалим внаслідок аварії на Чорнобильській атомній електростанції 1-ої категорії, що підтверджується посвідчення Серія [NUMBER](а.с. 5) та йому встановлено 3-гу групу інвалідності і відповідно до ст.48 України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» позивач має право на щорічну допомогу на оздоровлення у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат, а розмір мінімальної заробітної плати відповідно до ч.4 ст.48 вищезазначеного закону визначається на момент виплати. Враховуючи те, що мінімальна заробітна плата на момент проведення позивачу виплат в січні 2005 році становила 262 гривні, в березні 2006 році становила 350 гривень, в липні 2007 році становила 400 гривень, що стверджується довідкою відділу статистики в м. Канів (а.с. 6), то провівши відповідні розрахунки в 2005 році - 262х4=1048 гривень, в 2006 році - 350х4=1400 гривень, в 2007 році - 400х4=2000 гривень, а всього 5610 гривень, таку саме суму щорічної допомоги на оздоровлення повинен був виплати позивачу відповідач за вищевказаний період часу, однак за даний період відповідачем було виплачено в 2005 році - 21,50 гривень, в 2006 році - 90 гривень, в 2007 році - 90 гривень, а всього було виплачено 201,50 гривень, що стверджується довідкою (а.с. 13) тобто недоплачена сума щорічної допомоги на оздоровлення за вищевказаний період часу складає 4048-201,50=3846,50 гривень. Посилання представника відповідача на те, що Закон України «Про Державний бюджет України» є пріоритетним відносно чинних Законів і тому виплати проводились відносно даного Закону не ґрунтується на ч.2 ст.152 Конституції України де зазначено, що Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. А відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року №3477-ІУ, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У рішенні, ухваленому 30 листопада 2004 року у справі «[PERSON]проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що для держави неприпустимо пояснювати невиплату боргу браком бюджетних коштів, тому посилання представника відповідача на відсутність коштів не може бути підставою для відмови в задоволенні позову. В рішенні Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 09 липня 2007 року №6-рп/2007 вказано, що Конституційний Суд України вважає, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом, то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст.22 Конституції України не допускається. Крім того, інших доказів правомірності свого рішення, як в період підготовки справи до розгляду так і під час судового розгляду представник відповідача до суду не надав. Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. А тому, враховуючи вищенаведене, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити частково, оскільки позивачем було допущено помилку при підрахунку виплат, та стягнути з відповідача на його користь недоплачену щорічну допомогу на оздоровлення за період часу з 2005 року по 2007 рік, як компенсацію за шкоду, заподіяну здоров'ю, інваліду 3 групи постраждалому від наслідків аварії на ЧАЕС 1-ої категорії, в сумі 3846,50 гривень. Суд критично оцінює посилання представника відповідача на пропуск позивачем річного строку звернення до суду за захистом своїх прав, оскільки, позивач про порушення своїх прав дізнався в липні 2007 року, тобто, з дня прийняття рішення Конституційного суду України. Крім того, суд вважає, що при прийнятті рішення про відшкодуваня щорічної допомоги на оздоровлення слід застосовувати поняття аналогії права згідно ст. 46 ЗУ „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування” згідно з якою, якщо виплати здійснені неправильно по вині органу, який призначив і виплачує ці виплати, то вони виплачуються за минулий час без обмежень будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Від сплати судових витрат сторони звільнені.

Результат розгляду: granted