Рішення адміністративного суду від 2008-10-03 00:00:00+03

До Окружного адміністративного Автономної Республіки Крим звернувся з адміністративним позовом [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в АР Крим про зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України в АР Крим нарахувати надбавку до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який має на своєму утриманні непрацездатних членів сім'ї, що належать до осіб, які мають право на пенсію в разі втрати годувальника - з моменту призначення пенсії. Під час розгляду справи позивач надав уточнений адміністративний позов про зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України в АР Крим нарахувати надбавку до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який має на своєму утриманні непрацездатних членів сім'ї, що належать до осіб, які мають право на пенсію в разі втрати годувальника - з 01.01.2007 року до 01.08.2008 року. Ухвалою Окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим від 07.08.2008 року відкрито провадження в адміністративній справі. Ухвалою Окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим про закінчення підготовчого провадження і призначення справи до судового розгляду від 07.08.2008 року притягнено до участі у справі третіх осіб на стороні відповідача Головне управління Служби безпеки України в АР Крим, відкрите акціонерне товариство «Ощадбанк». У судовому засіданні позивач уточнений адміністративний позов підтримав та пояснив, що він є пенсіонером Служби безпеки України в АР Крим, звільнений зі Служби безпеки України в АР Крим 31.12.2006 року за станом здоров'я, з 01.01.2007 року знаходиться на пенсійному забезпеченні в Головному управлінні Пенсійного фонду України в АР Крим. Позивач пояснив, що він є інвалідом 2 групи у зв'язку з отриманим під час проходження військової служби захворюванням, має на утриманні двох дочок, які є студентками третього курсу денного відділення Таврійського національного університету. В червні 2008 року, позивач, який був непрацюючим пенсіонером, звернувся в Управління пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян, яке є структурним підрозділом Головного управління Пенсійного фонду України в АР Крим з усною заявою про нарахування надбавки до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який має на своєму утриманні непрацездатних членів сім'ї на підставі вимог статті 16 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262 -ХII (надалі - Закон). Позивач зазначає, що в задоволенні його вимог було відмовлено. Пізніше позивач звернувся з письмовою заявою до відповідача з проханням нарахувати надбавку до пенсії з моменту виходу на пенсію, а саме з 01.01.2007 року. Позивачем було отримано відповідь від відповідача про відмову в призначенні надбавки на двох дітей, у зв'язку з відсутністю законних підстав для її нарахування, з посиланням на те, що вони досягли 18 років, в обґрунтування своєї позиції відповідач посилався на статтю 16 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262 -ХII. У судовому засіданні відповідач проти позову заперечував та пояснив, що відповідно до п. «а» ст.16 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262 -ХII до пенсії за вислугу років, що призначається особам, які мають право на пенсію за цим Законом нараховується надбавка непрацюючим пенсіонерам, які мають на своєму утриманні непрацездатних членів сім'ї, що належать до осіб, які забезпечуються пенсією в разі втрати годувальника (ст.30 Закону). Непрацездатними членами сім'ї відповідно до п. «а» ч.4 ст.30 Закону № України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262 -ХII вважаються діти, які не досягли 18 років. Відповідач зазначив, що перевіркою матеріалів пенсійної справи позивача встановлено, що на момент призначення пенсії його діти досягли повноліття, тому у Головного управління Пенсійного фонду України в АР Крим немає законних підстав для призначення позивачу надбавки до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, що має на своєму утриманні непрацездатних членів сім'ї. Також відповідач зазначає, що згідно з Конвенцією про права дитини, ст.6 Сімейного кодексу України, правовий статус дитини має особа в разі досягнення нею повноліття, повнолітні дочка та син вважаються непрацездатними у разі досягнення ними пенсійного віку або настання інвалідності. Представник третьої особи Управління Служби безпеки України в АР Крим пояснив, що Головне управління Служби безпеки України в АР Крим не має повноважень щодо вирішення питання про встановлення надбавки до пенсії позивача за наявність на своєму утриманні непрацездатних членів сім'ї. Представник третьої особи Управління Служби безпеки України в АР Крим зазначив, що постановою Кабінету міністрів України № 1522 від 02.11.2006 року функції з призначення та виплати пенсій військовослужбовцям Служби безпеки України передані до Пенсійного фонду України. Згідно з пунктом 3 вказаної постанови пенсійні справи колишніх військовослужбовців Служби безпеки України ( у тому числі й пенсійна справа [PERSON]) Головним Управлінням Служби безпеки України в АР Крим були направлені в встановленому порядку до Головного управління Пенсійного фонду України в АР Крим, у зв'язку з чим у Головного управління Служби безпеки України в АР Крим у даний час відсутні дані про розмір та структуру пенсії позивача. Але як зазначив представник третьої особи, за умови подання позивачем до органу, який призначає пенсії, переліку документів, передбаченого пунктом 9 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 року № 3-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 лютого 2007 року за № 135/13402, питання щодо встановлення надбавки може бути вирішено позитивно. Представник третьої особи відкритого акціонерного товариства «Ощадбанк» в судове засідання, яке відбулося 16.09.2008 року, 3.10.2008 року не з'явився, повідомлений належним чином про час, дату та місце розгляду справи, філіал Сімферопольське міське відділення № 39 відкритого акціонерного товариства «Ощадбанк» надіслав заяву про розгляд справи без його участі, у поясненнях до адміністративного позову зазначив, що Сімферопольське міське відділення № 39 відкритого акціонерного товариства «Ощадбанк» представляє інтереси відкритого акціонерного товариства «Ощадбанк» у порядку передоручення на підставі положення про філіал. Представник зазначив, що ВАТ «Ощадбанк» в правовідносинах між позивачем та відповідачем є тільки агентом, який сплачує клієнтам - пенсіонерам тільки ті грошові кошти, які були перераховані на їх рахунки та не відповідає по зобов'язанням держави та державних органів, прав та законних інтересів позивача ВАТ «Ощадбанк» не порушував. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, представника третьої особи Головного управління Служби безпеки України в АР Крим, дослідивши матеріали справи та оцінивши доказі по справі в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з частиною 1 статтю 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією або законами України встановлено інший порядок судового провадження. Відповідно до п. 1 частини 1 статті 17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Пунктом 7 частини 1 статті 3 КАС України дано визначення суб'єктів владних повноважень, до яких належать орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Судом встановлено, що відповідачем по справі є Головне управління Пенсійного фонду України в АР Крим. Відповідно до пункту 1.1. Розділу 1 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого Постановою Управління Пенсійного фонду України від 27.06.2002, № 11-2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.03.2008 року за № 208/14899, головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі утворюють систему органів Пенсійного фонду України, який є центральним органом виконавчої влади. Відповідно до п.п.5 пункту 2.2 Розділу 2 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого Постановою Управління Пенсійного фонду України від 27.06.2002, № 11-2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.03.2008 року за № 208/14899 Головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі здійснюють призначення (перерахунок) пенсій військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та іншим особам (крім військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей), які мають право на пенсію згідно із Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". Таким чином, Головне управління Пенсійного фонду України в АРК у відносинах з фізичними та юридичними особами, під час реалізації своїх завдань та функцій, встановлених законодавством України, являється органом виконавчої влади та суб'єктом владних повноважень. Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо. Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Стаття 19 Конституції України зобов'язує орган влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України. Отже «на підставі» означає, що суб'єкт владних повноважень повинний бути утворений у порядку, визначеному Конституцією та законами України та зобов'язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним. «У межах повноважень» означає, що суб'єкт владних повноважень повинен вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов'язків, встановлених законами. «У спосіб» означає, що суб'єкт владних повноважень зобов'язаний дотримуватися встановленої законом процедури вчинення дії, і повинен обирати лише встановлені законом способи правомірної поведінки при реалізації своїх владних повноважень. Суд з'ясовує, чи використане повноваження, надане суб'єкту владних повноважень, з належною метою; обґрунтовано, тобто вчинено через вмотивовані дії; безсторонньо, тобто без проявлення неупередженості до особи, стосовно якої вчиняється дія; добросовісно, тобто щиро, правдиво, чесно; розсудливо, тобто доцільно з точки зору законів логіки і загальноприйнятих моральних стандартів; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, тобто з рівним ставленням до осіб; пропорційно та адекватно; досягнення розумного балансу між публічними інтересами та інтересами конкретної особи. Тому вирішуючи справу стосовно позовних вимог позивача щодо зобов'язання відповідача, який є суб'єктом владних повноважень, здійснити нарахування надбавки до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який має на своєму утриманні непрацездатних членів сім'ї, що належать до осіб, які мають право на пенсію в разі втрати годувальника - з моменту призначення пенсії, суд зобов'язаний встановити чи діяв відповідач на підставі закону, чи являються його дії обґрунтованими, безсторонніми, добросовісними та розсудливими. Судом встановлено, що правовідносини щодо пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262 -ХII. Суд зазначає, що відповідно до ст.1-2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262 -ХII до осіб, які мають право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону відносяться звільнені зі служби особи офіцерського складу, прапорщики, мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту. Судом встановлено, що позивач [PERSON] являється пенсіонером, звільненим з Служби безпеки України та отримує пенсію згідно законодавства про пенсійне забезпечення осіб офіцерського складу, прапорщики, мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] від 28.02.2007 року. Судом встановлено, що відповідно до даних трудової книжки позивача серії [NUMBER] (а.с.15) позивач з 05.08.1983 року по 31.12.2006 року проходив військову службу в Міністерстві оборони СРСР, Збройних Силах України, Служби Безпеки України. Відповідно до п. «ж» ст.17 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262 -ХII особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби і військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б" - "д" статті 1-2 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом, до вислуги років для призначення пенсії зараховуються час роботи в судових органах та органах прокуратури осіб, які працювали на посадах суддів, прокурорів, слідчих і перебувають на військовій службі або службі в органах і військових формуваннях Служби безпеки України, службі в органах внутрішніх справ, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України на посадах офіцерського та начальницького складу. У зв'язку з тим, що позивач входить до осіб, зазначених у статті 1-2 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом, то до вислуги років позивача для призначення пенсії зараховується також час перебування на військовій службі або службі в органах і військових формуваннях Служби безпеки України. Отже, суд приходить до висновку, що Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262 -ХII розповсюджується на позивача, таким чином, позивач має право на пенсійне забезпечення на умовах зазначеного Закону. Згідно зі статтею 10 Закону призначення та виплата пенсій особам, зазначеним в статті 1-2 Закону здійснюється органами Пенсійного фонду України. Суд зазначає, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про передачу органам Пенсійного фонду України функцій з призначення і виплати пенсій деяким категоріям громадян» від 2 листопада 2006 року № 1522 Кабінет Міністрів України зобов'язав Службу безпеки України забезпечити проведення інвентаризації пенсійних справ, виплатних та інших документів, необхідних для виконання функцій з призначення і виплати пенсій особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", передачу їх до 1 січня 2007 р. органам Пенсійного фонду України згідно з актами, складеними за формою, що затверджується органами, зазначеними у цьому пункті, за погодженням з Пенсійним фондом України, та виплату пенсій до визначеного строку. Відповідно до п.2 ч.5 Порядку передачі органам Пенсійного фонду України функцій з призначення і виплати пенсій деяким категоріям громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 листопада 2006 року № 1522 органи Пенсійного фонду України приймають згідно із затвердженими графіками від органів, що здійснюють призначення пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", пенсійні справи, виплатні та інші документи, необхідні для виконання функцій з призначення і виплати пенсій. Таким чином, судом встановлено, що з 01.01.2007 року повноваження щодо нарахування та виплати пенсій військовослужбовцям Служби безпеки України, а також позивачу були покладені на органи Пенсійного фонду України, отже на Головне управління Пенсійного фонду України в АР Крим. Судом встановлено, що позивач - [PERSON] є військовим пенсіонером, звільнений з військової служби 31.12.2006 року по п.п. «а» п.6.5 та п.п. «д» п.6.7. ( за власним бажанням), що підтверджується даними трудової книжки позивача серії [NUMBER] (а.с.15) та пенсійним посвідченням позивача серії [NUMBER] (а.с.22), в якому зазначено, що позивач є інвалідом другої групи, захворювання отримане у період проходження військової служби, підстава: довідка МСЕК серії [NUMBER] від 07.11.2007 року по 31.10.2009 року. Відповідно до посвідчення [PERSON] отримує пенсію згідно законодавства про пенсійне забезпечення осіб офіцерського складу, прапорщики, мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом. Суд враховує, що відповідно до п. «а» ст.16 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262 -ХII до пенсії за вислугу років, що призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом (у тому числі до обчисленої в мінімальному розмірі), нараховується надбавка непрацюючим пенсіонерам, які мають на своєму утриманні непрацездатних членів сім'ї, що належать до осіб, які забезпечуються пенсією в разі втрати годувальника (стаття 30), - на кожного непрацездатного члена сім'ї в розмірі 50 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. При цьому надбавка нараховується тільки на тих членів сім'ї, які не одержують пенсійні виплати із солідарної системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам, державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомогу на дітей одиноким матерям. Згідно з ч.1 ст.30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262 -ХII право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні. Згідно з ч.6 ст.30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262 -ХII вихованці, учні, студенти, курсанти, слухачі (крім курсантів і слухачів військово-навчальних закладів та навчальних закладів органів внутрішніх справ і державної пожежної охорони), стажисти мають право на пенсію в разі втрати годувальника до закінчення навчальних закладів, але не довше, ніж до досягнення ними 23-річного віку. Аналізуючи зазначені правові норми, суд приходить до висновку, що особа має право на надбавку відповідно до п «а» ст.16 Закону при наявності наступних умов: По-перше, особа повинна мати право на пенсію за цим Законом. По-друге, така особа повинна бути непрацюючим пенсіонером. По третє, на утриманні особи мають перебувати непрацездатні члени сім'ї, що належать до осіб, які забезпечуються пенсією в разі втрати годувальника. Судом встановлено, що позивач відноситься до осіб, які мають право отримувати надбавку, передбачену пунктом «а» статті 16 Закону, оскільки він відповідає усім умовам, визначеним статтями 16 та 30 Закону. Зазначений висновок суду підтверджується наступними доказами та фактами. 1. Судом встановлено, як вже зазначалося вище, що позивач відповідно до статті 1-2, 17 Закону відноситься до осіб, які мають право отримувати пенсію на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262 -ХII, що підтверджується поясненнями представників позивача, відповідача та третьої особи, а також трудовою книжкою позивача та його пенсійним посвідченням. 2. Судом встановлено, що згідно відомостей трудової книжки позивача серії [NUMBER] [PERSON] 31.12.2006 року був звільнений з військової служби за власним бажанням. Відповідно до пенсійного посвідчення позивача серії [NUMBER] з 01 січня 2007 року йому була призначена пенсія згідно з законодавством про пенсійного забезпечення осіб офіцерського складу, прапорщиків, мічманів, військовослужбовців надстрокової служби. Згідно з трудовою книжкою позивач з 08.08.2008 року розпочав роботу та був прийнятий на посаду головного спеціаліста служби супроводження проблемних активів адміністративного апарату філії ВАТ КБ «Надра» Кримського регіонального управління. Таким чином, в період з 01.01.2007 року до 08.08.2008 року [PERSON] являвся непрацюючим пенсіонером. 3. Судом встановлено, що позивач має двох дочок - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 13 жовтня 1988 року та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 13 жовтня 1988 року, які є студентками третього курсу денного відділення Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського, що підтверджується довідками № 259 від 19 червня 2008 року та № 260 від 19 червня 2008 року. Відповідно до ст.31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262 -ХII члени сім'ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Судом встановлено, що заявою від 24.09.2008 року мешканці квартири [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] підтверджують те, що [PERSON] постійно проживає з сім'єю за адресою [ADDRESS] з 01.06.2006 року по теперішній час, що підтверджує факт утримання позивачем своїх дітей. Перевіряючи факт чи відносяться діти позивача, які перебувають на повному утриманні [PERSON] до непрацездатних членів сім'ї, що належать до осіб, які забезпечуються пенсією в разі втрати годувальника, судом встановлено наступне. Пунктом «а» статті 16 Закону передбачено, що надбавка нараховується при умові утримання непрацездатних членів сім'ї, що належать до осіб, які забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника, а саме осіб, визначених статтею 30 Закону. Частиною 1 статті 30 визначено поняття осіб, які мають право на пенсію в разі втрати годувальника: до них належать - непрацездатні члени - сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісті військовослужбовців та осіб, які мають право на пенсію за цим Законом - які перебували на їх утриманні. Таким чином, аналізуючи частину 1 статті 30 Закону суд приходить до висновку, що право на пенсію мають лише непрацездатні особи, і в цій частині зазначена норма повністю погоджується зі статтею 16 Закону, якою також визначено наявність лише непрацездатних членів сім'ї, до яких відносяться всі особи, визначені статтею 30 Закону, без виключення будь яких частин цієї норми. Відповідно до статті 30 Закону до непрацездатних членів сім'ї, оскільки цією статтею визначаються саме такі особи, відносяться також вихованці, учні, студенти до закінчення навчальних закладів, але не довше, ніж до досягнення ними 23-річного віку. Таким чином, враховуючи особливості правового та матеріального становища дітей, які навчаються, які, як і неповнолітні діти не мають самостійних джерел існування, отже, перебувають на повному утриманні батьків, законодавець прирівнює їх до неповнолітніх дітей, які не досягли 18 років, однак встановлює обмеження стосовно віку, до якого такі особи вважаються непрацездатними. При цьому суд також враховує, що законодавець не ототожнює поняття «непрацездатної дитини» з поняттям «неповнолітньої дитини». Суд вважає, що зазначений висновок підтверджується також іншими законодавчими актами. Так, відповідно до ч.2 ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року N 1058-IV непрацездатними членами сім'ї вважаються діти, які навчаються за денною формою навчання у вищих навчальних закладах I - IV рівнів акредитації та професійно-технічних навчальних закладах, - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років. Згідно зі ст.198 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Відповідно до ч.1 ст.199 Сімейного кодексу України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Відповідно до п. 9 Постанови правління Пенсійного фонду України від 30 січня 2007 року N 3-1 «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 лютого 2007 р. за N 135/13402 також зазначено, що для призначення надбавки на непрацездатних членів сім'ї (відповідно до пункту "а" статті 16 та пункту "а" статті 24 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262 -ХII) до переліку документів, які подаються входить довідка з навчального закладу про навчання Таким чином, навіть зазначеною постановою підтверджується факт, що до непрацездатних дітей відносяться ті, які навчаються. Суд зазначає,що вищевказані законодавчі акти підтверджують те, що студенти, до закінчення навчальних закладів, які не досягли 23-річного віку прирівнюються до непрацездатних членів сім'ї. Виходячи з вищезазначеного, суд приходить до висновку, що осільки [PERSON] є військовим пенсіонером, який в період з 01.01.2007 року до 01.08.2008 року не працював, але він є батьком двох дітей, що перебувають на його утриманні та навчаються на денному відділенні навчального закладу та яким в зазначений період не виконалося 23 роки, позивач має право на отримання надбавки до пенсії з 01.01.2007 року до 01.08.2008 року в розмірі, встановленому пункт 6 частини 1 статті 16 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262 -ХII. Судом встановлено, що [PERSON] звертався до Головного управління Пенсійного фонду України в АР Крим, що підтверджується листом позивача від 11.06.2008 року, в якому [PERSON] зазначає, що з січня 2007 року він знаходиться на пенсійному обліку в Управлінні пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян. Позивач зазначає,що він є непрацюючим пенсіонером, інвалідом другої групи, має на утриманні двох дев'ятнадцятилітніх дочок, студенток денного відділення Таврійського національного університету. У листі зазначено, що позивач в червні 2008 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в АР Крим з проханням нарахувати надбавку до пенсії відповідно до ст.16 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262 -ХII, однак йому було відмовлено в нарахуванні з посиланням на вищевказаний Закон. У вищевказаному листі позивач просить вирішити питання щодо нарахування йому надбавки до пенсії з січня 2007 року. У відповіді на лист [PERSON] листом 25.06.2008 року за № 1931/Б-11 Головне управління Пенсійного фонду України повідомляє, що відповідно до ст.30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262 -ХII право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні. При цьому вихованці, учні, студенти, курсанти, слухачі (крім курсантів і слухачів військово-навчальних закладів та навчальних закладів органів внутрішніх справ і державної пожежної охорони), стажисти мають право на пенсію в разі втрати годувальника до закінчення навчальних закладів, але не довше, ніж до досягнення ними 23-річного віку. Також роз'яснено, що статтею 16 вищевказаного Закону передбачено встановлення непрацюючим пенсіонерам надбавки до пенсії на непрацездатного члена сім'ї в розмірі 50% прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб, яка сплачується тільки до 18 років, незалежно від того, чи знаходиться на навчанні дитина чи ні. Зазначено, що у Головного управління Пенсійного фонду України в АР Крим не існує законних підстав для призначення надбавки на двох дітей у зв'язку з тим, що вони досягли 18 років. Суд підкреслює, що стаття 19 Конституції України зобов'язує орган влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України. Однак, суд встановив,що відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України діяв необґрунтовано, відповідач незаконно звузив трактування статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262 -ХII, чим порушив права позивача на отримання на пенсії в разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262 -ХII. Посилання відповідача на те, що у Головного управління Пенсійного фонду України в АР Крим не існує законних підстав для призначення надбавки на двох дітей у зв'язку з тим, що вони досягли 18 років є безпідставним, у зв'язку з тим, що не ґрунтується на нормах закону. Крім того, суд зазначає, що виходячи з принципу розумності, який є основним критерієм визнання законності та обґрунтованості дій та рішень суб'єкта владних повноважень, зазначені суб'єкти повинні діяти відповідно до здорового глузду та обов'язків, покладених на нього законом, рішення суб'єктів владних повноважень повинні ґрунтуватися на законах логіки. Виходячи з принципу розумності, суд зазначає, що у зв'язку з тим, що діти позивача з 01.01.2007 року до 01.08.2008 року навчалися та продовжують навчання на денному відділенні Таврійського національного університету ім. В.І. Вернадського, що підтверджується довідками № 259 від 19 червня 2008 року та № 260 від 19 червня 2008 року, у зв'язку з находженням на навчанні діти позивача не працювали, суд приходить до висновку, що діти позивача перебували на повному утриманні позивача. Суд приходить до висновку, що принцип розумності простежується як в вищезазначених законодавчих актах, які свідчать про те, що студенти, до закінчення навчальних закладів, які не досягли 23-річного віку прирівнюються до непрацездатних, так і на практиці, а саме: діти позивача дійсно не мають можливості працювати знаходячись на навчанні на денному відділенні університету, а отже не мають інших джерел існування, ніж утримання батьків, а саме позивача. Таким чином, якщо законодавець надає додаткове матеріальне забезпечення у вигляді надбавки пенсіонерам, які утримують неповнолітніх дітей, що не мають самостійних джерел для існування та знаходяться на повному забезпеченні пенсіонера, то логічно обґрунтованим є висновок, що право на таку надбавку мають також пенсіонери, які повністю утримують непрацездатних дітей, тобто тих, що навчаються до 23 років та також не мають самостійних джерел для існування. Судом встановлено, що відповідно до ст.66 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262 -ХII рішення про відмову в призначенні пенсії або її перерахунку, зарахуванні до вислуги років для призначення пенсії окремих періодів служби в календарному обчисленні або на пільгових умовах, порушення строків і заниження розмірів пенсії може бути оскаржено до вищих органів або до суду. Суд зазначає, що відповідно до ч.1,2 ст.99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого законом. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.100 КАС України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна зі сторін. Однак, у зв'язку з тим, що відповідач не наполягав на пропущенні строку звернення до адміністративного суду, суд приходить до висновку про задоволення адміністративного позову у повному обсязі. Крім того, суд враховує, що відповідно частини 2 статті 55 Закону нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Приймаючи до уваги, що [PERSON] не отримував встановлену п. «а» ст.16 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» надбавку непрацюючим пенсіонерам, які мають на своєму утриманні непрацездатних членів сім'ї, що належать до осіб, які забезпечуються пенсією в разі втрати годувальника, з вини Головного управління Пенсійного фонду України в АРК, уточнені позовні вимоги [PERSON] підлягають повному задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України. У зв'язку зі складністю справи судом 3 жовтня 2008 року оголошена вступна та резолютивна частина постанови, а 10 жовтня 2008 року постанова складена у повному обсязі. На підставі викладеного,

Результат розгляду: granted