Рішення адміністративного суду від 2008-09-25 00:00:00+03

[PERSON] є інвалідом війни ІІ групи, і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни -інвалідів війни і має право на отримання щорічної разової грошової допомоги, яка виплачується щорічно до 5 травня та щомісячного підвищення пенсії. Позивачем в судовому засіданні зазначено, що в травні 2007 р. та 2008 р. до 5 травня отримано виплати, та підвищення до пенсії у розмірі 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, але не погоджується з її розміром і просить суд визнати дії відповідача щодо виплати меншої суми неправомірними. Суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Стосовно позовних вимог щодо визнання бездіяльності протиправною, перерахунку та виплати позивачу щорічної разової допомоги до 5 травня та щомісячного підвищення до пенсії, як інваліду війни ІІ групи, виходячи із розміру 350 % мінімальної пенсії за віком, за 1996-2006 роки, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1, 2 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Відповідно до ч. 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася, або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Як вбачається з матеріалів справи, позивач був обізнаний про розмір отриманих підвищень та одноразових допомог з моменту їх отримання та виникнення у нього відповідного права на такі соціальні виплати. Крім того, норми законодавства, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, є загальновідомими та діяли у період отримання позивачем допомоги. А тому, суд вважає за необхідне обчислювати річний строк звернення до адміністративного суду за захистом порушеного права, свобод та інтересів з моменту отримання позивачем допомог. Відповідно до частини 1 статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Відповідач наполягає на відмові у задоволенні позовних вимог щодо визнання бездіяльності протиправною, перерахунку та виплати позивачу щорічної разової допомоги до 5 травня та щомісячного підвищення до пенсії, як інваліду війни ІІ групи, виходячи із розміру 350 % мінімальної пенсії за віком, 1999-2006 з підстав пропуску строку звернення до суду. Поважність причин пропущення строку позивачем не наведено і судом не встановлено. Враховуючи те, що позивач звернувся з позовом до адміністративного суду 25.12.2007 р., позовні вимоги про визнання бездіяльності протиправною, перерахунку та виплати позивачу щорічної разової допомоги до 5 травня та щомісячного підвищення до пенсії, як інваліду війни ІІ групи, виходячи із розміру 350 % мінімальної пенсії за віком за 1999-2006 роки не підлягають задоволенню з підстав пропуску строку звернення до суду відповідно до ч.1 ст.100 КАСУ. Щодо позовних вимог про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання до провести перерахунок та виплату позивачеві щомісячного підвищення до пенсії, як інваліду війни ІІ групи, виходячи із розміру 350 % мінімальної пенсії за віком, суд зазначає наступне. Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»від 22 жовтня 1993 року N 3551-XII визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них. Частиною четвертою статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» ( у редакції, що діяла з 1995 р. по 01.01.2006 р.) встановлено, що інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії підвищуються, зокрема, інвалідам II групи у розмірі 350 процентів мінімальної пенсії за віком. Пунктом 3 Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»від 5 жовтня 2005 року N 2939-IV, який чинності з 1 січня 2006 року, крім пунктів 2 і 5, які набирають чинності з 1 липня 2006 року, та пункту 4, який набирає чинності з 1 січня 2007 року, постановлено: частину четверту статті 13 викласти в такій редакції: "Інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються: інвалідам I групи - у розмірі 50 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, II групи - 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, III групи - 30 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність". Зміни до зазначеної норми в подальшому не вносились. Отже, посилання позивача на виплату щомісячного підвищення пенсії, як інваліду війни ІІ групи, виходячи з розміру пенсії за віком, є необґрунтованими та безпідставними, такими, що протирічать нормам чинного законодавства України, оскільки у 2007 та 2008 роках Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»чітко встановлено, що інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються інвалідам II групи на 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, виходячи з сум встановлених Законом України «Про державний бюджет на 2007 рік»та Законом України «Про державний бюджет на 2008 рік». Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що вимоги про зобов'язання провести перерахунок та виплату позивачеві щомісячного підвищення до пенсії, як інваліду війни ІІ групи, виходячи із розміру 350 % мінімальної пенсії за віком задоволенню не підлягають. Щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідача в подальшому розраховувати і виплачувати підвищення до пенсії, як інваліду війни ІІ групи, виходячи із розміру 350 % мінімальної пенсії за віком, відповідно до Закону судом відзначається наступне. Відповідно до приписів ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Також, право звернення до адміністративного суду визначено ст. 104 Кодексу адміністративного судочинства України, у відповідності до вимог якої до адміністративного суду має право звернутися з адміністративним позовом особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Таким чином, звернення до суду зумовлене наявністю вже порушених прав, свобод чи інтересів, на захист яких звертається особа, у зв'язку з чим визнання будь-якого права на майбутнє є безпідставним та необґрунтованим. З огляду на викладене, позовні вимоги в цій частині не обґрунтовані та задоволенню не підлягають. Як заявлено позивачем він отримав щорічну разову грошову допомогу до 5 травня за 2007 -2008 роки в травні відповідного року. Суд вважає необхідним зазначити, що дію частини четвертої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (№ 3551-XII від 22.10.1993) зупинено на 2007 рік в частині визначення розміру виплат щорічної разової грошової допомоги згідно із Законом України від 19.12.2006 р. N 489-V. Крім того, Законом України від 19.12.2006 р. N 489-V, а саме: статтею 29 установлено на 2007 рік відповідні розміри виплат щорічної разової допомоги відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 р. N 6-рп/2007 положення статті 29 Закону України від 19.12.2006 р. N 489-V та зупинення дії частини п'ятої статті 13 на 2007 рік, передбачене пунктом 13 статті 71 Закону України від 19.12.2006 р. N 489-V визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). Суд керується положеннями частини 2 статті 152 Конституції України (№ 254к/96-ВР від 28.06.1996), у відповідності до якої закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Отже, рішення Конституційного Суду України не мають зворотної сили, а закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Суд приймає до уваги, зокрема, пункт 4 рішення Конституційного Суду України "У справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Постанови Верховної Ради України "Про чинність Закону України "Про Рахункову палату", офіційного тлумачення положень частини другої статті 150 Конституції України, а також частини другої статті 70 Закону України "Про Конституційний Суд України" стосовно порядку виконання рішень Конституційного Суду України (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України)" (№ 15-рп/2000 від 14.12.2000). Конституційний Суд України, зокрема, зазначає, що органи державної влади, органи Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові та службові особи, громадяни та їх об'єднання, іноземці, особи без громадянства повинні утримуватись від застосування чи використання правових актів або їх положень, визнаних неконституційними. Незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Крім того, суд бере до уваги зміст пункту 4 мотивувальної частини і пункт 3 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України "Рішення Конституційного суду України у справі за конституційним поданням народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) розпоряджень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів обласних, Київської міської державних адміністрацій, виданих протягом липня - грудня 1996 року, січня 1997 року (справа щодо призначення заступників голів місцевих державних адміністрацій)" (№ 8-зп від 24.12.1997). Конституційний Суд України в четвертому пункті мотивувальної частини зазначає, що частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. 3а цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю. Прояв зазначеного правового змісту дії рішення Конституційного Суду України у часі був покладений у пункт 3 резолютивної частини цього рішення. Таким чином, враховуючи особливість юридичних наслідків визнання неконституційним нормативно-правового акту (яка проявляється в тому, що не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність) суд вважає, що рішення Конституційного Суду України зворотної дії у часі не мають і не можуть у зв'язку з цим бути поширеними на правовідносини, які мали місце на час дії відповідної правової норми, до дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про її неконституційність. Отже, враховуючи вищезазначене, суд вважає, що дії суб'єктів владних повноважень, які були вчинені у відповідності до вимог законів, інших правових актів або їх окремих положень, до моменту визнання останніх неконституційними, є законними і такими, що відповідають вимогам частини 2 статті 19 Конституції України. Позивач отримав щорічну разову грошову допомогу за 2007 роки в кінці травня відповідного року у відповідності до положень статті 29 та пункту 13 статті 71 Закону України від 19.12.2006 р. N 489-V, тобто до дня прийняття Конституційним Судом України рішенням від 09.07.2007 р. N 6-рп/2007. Таким чином, виплата позивачу щорічної разової грошової допомоги за 2007 рік здійснена у встановленому законом порядку та розмірах. Щодо виплати одноразової щорічної допомоги до 5 травня за 2008, суд також вважає необхідним зазначити, що норма Закону, яка встановлює даний розмір не була визнана неконституційною на момент отримання позивачем такої допомоги. Отже одноразова щорічна допомога до 5 травня виплачена за 2008 р. відповідно до законодавства, що діяло на момент її виплати. Рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 р. N 10-рп/2008 зворотньої сили не має з підстав та обґрунтувань зазначених вище. У відповідності до частини другої статті 19 Конституції України (№254к/96-ВР від 28.06.1996р.) органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд також бере до уваги, що згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони зокрема: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. Враховуючи викладене та

Результат розгляду: denied