Рішення адміністративного суду від 2008-08-06 00:00:00+03

У суд з позовом звернувся [PERSON], який просить визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління юстиції у Волинській області(далі - Управління) від 24.04.2008 року №122-к, поновити його на посаді заступника начальника Любомльського районного управління юстиції - начальника відділу державної виконавчої служби, стягнути заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в сумі 17 гривень, невиплачену заробітну плату за період з 19 лютого по 24 квітня 2008 року та судові витрати. Вимоги обґрунтував тим, що вважає оскаржуваний наказ та звільнення із посади незаконними, оскільки він суперечить вимогам закону «Про державну службу» та трудовому законодавству. Стверджує, що працює в органах державної виконавчої служби з 05.03.2003 року, після реорганізацій служби останню посаду займав з 23.03.2007 року. Прокуратурою Волинської області щодо нього була порушена кримінальна справа щодо фактів, що мали місце у 2004 році. Ковельським міськрайонним судом 03.04.2008 року провадження в справі закрито із звільненням позивача від кримінальної відповідальності. Вважає безпідставним та необґрунтованим формулювання оскаржуваного наказу, оскільки він містить загальні посилання на _______________________________________________________________________ 1 інстанція код суду - 0310 факт закриття кримінальної справи та на п.6 ст.30 Закону України «Про державну службу» без визначення конкретних обставин та фактів. При цьому в порушення ст.148 КЗпП України не було дотримано строків застосування дисциплінарного стягнення, в порушення постанови КМ України від 13.06.200 року №950 не проводилось службове розслідування, а саме звільнення проведено в період тимчасової непрацездатності. Крім цього, вважає незаконною невиплату заробітної плати за період з 19 лютого по 24 квітня 2008 року у зв'язку із відстороненням від посади. Таке рішення було прийнято 14.02.2008 року слідчим в межах та на строк досудового слідства, яке закінчилось 28.02.2008 року. Звертався із заявою до начальника Управління про скасування наказу від 19.02.2008 року та виплату заробітку, однак заява проігнорована. Під час всього вказаного періоду знаходився на робочому місці і виконував роботу, не пов'язану із безпосередніми обов'язками начальника ВДВС, тому просить стягнути 5046 гривень невиплаченої зарплати. Позивач стверджує, що поширенням наказу про звільнення серед працівників юстиції області підірвано його авторитет та ділову репутацію як державного службовця, який раніше мав лише заохочення по службі, а для відновлення довір'я необхідні значні зусилля. Тому вважає, що незаконним звільненням йому заподіяно моральну шкоду, яку оцінює в сумі 17 гривень і просить стягнути в його користь. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав в повному об'ємі. Представники відповідача позов не визнали. Позивач в судовому засіданні пояснив, що винність його у вчиненні протиправних дій, які розцінено як порушення Присяги державного службовця, не доведена. Під час досудового слідства та розгляді кримінальної справи в суді він своєї вини не визнав. Не вважає, що вчинив якісь порушення і на даний час. По відображених в постанові про закриття кримінальної справи фактах ще у 2005 році проводилось службове розслідування, однак жодні дисциплінарні заходи до нього не застосовувались. Після закриття справи службове розслідування не проводилось. Про звільнення дізнався з розмови з начальником Управління в день звільнення. На той час був тимчасово непрацездатним. Тому вважає, що при звільненні порушено вимоги трудового законодавства, а саме припинення держаної служби було безпідставним. Протягом строку відсторонення від посади виходив на роботу, надавав колегам консультації та практичні поради. Відсторонений був лише на час слідства, по закінченню якого мав бути поновлений на посаді. Через це вважає, що заробітна плата за весь час відсторонення йому не виплачена незаконно. Поширення наказу про звільнення серед працівників юстиції області при наявності раніше застосованих заохочень підірвало його авторитет серед колег, тому вважає, що йому заподіяно моральну шкоду. Представники відповідача в судовому засіданні пояснили, що підставою припинення державної служби позивача стали постанова слідчого про відсторонення від посади та постанова суду про закриття відносно [PERSON] кримінальної справи з нереабілітуючих підстав. Позивач постанову не оскаржував, що свідчить про визнання ним своєї вини. Для повної реабілітації він мав оскаржувати постанову, чого не зробив. Вважають, що постановою суду стверджений факт вчинення позивачем кримінально-караних дій, які одночасно свідчать про порушення ним Присяги державного службовця. Службове розслідування відносно позивача не проводилось, оскільки це є правом, а не обов'язком адміністрації. Протягом строку відсторонення позивача від посади на його місце був призначений виконувач обов'язків, на позивача не покладалось виконання будь-яких повноважень працівника державної виконавчої служби, а вакансій у відділі не було. Тому вважають, що вимоги про стягнення заробітку за час відсторонення безпідставні. Оскільки припинення служби проведено з дотриманням закону, відсутніми вважають підстави для відшкодування моральної шкоди. Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. Згідно з наказом по відділу державної виконавчої служби Любомльського районного управління юстиції від 05.03.2003 року №6 [PERSON] призначений на посаду старшого державного виконавця зазначеного відділу. Із підписаного позивачем тексту Присяги державного службовця вбачається, що він її прийняв 05.03.2003 року. Протягом служби у зв'язку із реорганізацією структури Державної виконавчої служби переводився на рівнозначні та керівні посади, що стверджено наказами Волинського обласного управління юстиції від 07.11.2005 року №200-к, Департаменту Державної виконавчої служби від 08.11.2005 року №280/к, від 22.03.2007 року №523. Остання займана позивачем посада - начальник відділу державної виконавчої служби-заступник начальника Любомльського районного управління юстиції Волинської області, що стверджено наказом Головного управління юстиції у Волинській області від 23.03.2007 року №40-к. У січні 2005 році Волинським обласним управлінням юстиції проводилась перевірка у ДВС Любомльського районного управління юстиції з питань дотримання державними виконавцями законодавства при виконанні постанов суду про конфіскацію майна, вилученого митними органами. З постанови про результати перевірки, доповідних записок та подання заступника начальника управління вбачається, що виявлено недоліки в роботі начальника відділу ДВС Добринюка В.Б., через що він притягнутий до дисциплінарної відповідальності згідно з наказом від 17.02.2005 року. Позивач до відповідальності не притягувався, хоча перевірці було піддано два з трьох виконавчих проваджень, які були предметом досудового слідства по кримінальній справі відносно позивача. 14.02.2008 року під час провадження досудового слідства у кримінальній справі відносно позивача слідчий виніс постанову про відсторонення [PERSON] від займаної ним посади. Наказом начальника Головного управління юстиції у Волинській області від 19.02.2008 року №95 постанова слідчого виконана, позивач відсторонений від посади. Згідно з табелями обліку робочого час по ДВС Любомльського районного управління юстиції у період з 19 лютого по 24 квітня 2008 року заробітна плата позивачу не нараховувалась у зв'язку із його відстороненням від посади. З постанови Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03.04.2008 року вбачається, що орган досудового слідства інкримінував [PERSON] як старшому державному виконавцю ВДВС Любомльського районного управління юстиції вчинення у травні та липні 2004 року службового підроблення по трьох виконавчих провадженнях та використання влади і службового становища всупереч інтересам служби в інтересах невстановлених осіб, що заподіяло істотну шкоду державним інтересам у вигляді підриву авторитету виконавчої служби у Волинській області. Дії позивача досудовим слідством кваліфіковано за ч.1 ст.364, ч.1 ст.366 КК України. Зазначеною постановою суду провадження в кримінальній справі відносно позивача закрито на підставі ст.49 КК України у зв'язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності. Рішення прийнято за заявою позивача, котрий під час судового засідання своєї винності у вчиненні інкримінованих йому дій не визнав. Службове розслідування по викладених в постанові суду обставинах Управлінням не проводилось, що стверджено поясненнями представників відповідача. Згідно з наказом начальника Головного управління юстиції у Волинській області від № позивач звільнений з посади на підставі п.6 ст.30 Закону України «Про державну службу». Підставами звільнення у наказі зазначено матеріали кримінальної справи. Згідно із ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Згідно із ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Згідно із ч.4 ст.72 КАС України вирок суду в кримінальній справі, який набрав законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою. Згідно із ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Зважаючи на викладене, суд вважає безпідставним посилання представників відповідача на постанову суду про закриття кримінальної справи відносно позивача як на доказ, що безумовно свідчить про вчинення ним кримінально-караних дій, а отже - на порушення Присяги державного службовця. Постановою суду лише вказано на діяння, у вчиненні яких обвинувачувався [PERSON], однак немає жодних висновків суду про доведеність винності в інкримінованому. При цьому досудове слідство не обвинувачувало позивача у заподіянні жодної матеріальної шкоди. З вищевказаних документів, що свідчать про проведення перевірок у ДВС Любомльського районного управління юстиції, вбачається, що дії позивача були предметом вивчення Управління ще у 2005 році. Однак саме Управлінням виявлені порушення по двох виконавчих провадженнях не кваліфікувало як порушення присяги державного службовця або трудової дисципліни, яке заслуговує стягнення. П.1 Порядку проведення службового розслідування стосовно державних службовців, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.06.2000 року №950, передбачено, що відповідно до цього Порядку стосовно державних службовців може бути проведено службове розслідування: у разі невиконання або неналежного виконання ними службових обов'язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або заподіяло значну матеріальну чи моральну шкоду громадянинові, державі, підприємству, установі, організації чи об'єднанню громадян; у разі недодержання ними законодавства про державну службу, про боротьбу з корупцією, порушення етики поведінки; на вимогу державного службовця з метою зняття безпідставних, на його думку, звинувачень або підозри. Хоча за вказаною постановою КМ України проведення службового розслідування визначено можливим при конкретних обставинах, позивачу після надходження постанови суду про закриття кримінальної справи не було надано права звернутись із заявою про проведення такого розслідування. Суд вважає, що це є порушенням п.1 Порядку та ст.11 Закону України «Про державну службу» і свідчить про поспішність вирішення питання про звільнення позивача, необ'єктивність та упередженість. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказує, що його звільнено в порушення вимог законодавства про працю, що стосується його тимчасової непрацездатності і строків застосування дисциплінарного стягнення. Слід зауважити, що порядок проходження державної служби та її припинення регулюється і спеціальним законом - Законом України "Про державну службу". Ним встановлено, що, крім загальних підстав, передбачених КЗпП України, державна служба припиняється також з підстав, визначених у ст.30 цього Закону. В таких випадках норми КЗпП України не підлягають застосуванню, оскільки припинення державної служби не можна кваліфікувати як звільнення з ініціативи адміністрації. Тому посилання позивача на ст.ст.40, 147, 148, 149 КЗпП України за обставинами даної справи є безпідставним. Однак з огляду на вимоги ст.2 КАС України про перевірку розумності строку прийняття суб'єктом владних повноважень оскаржуваного рішення суд вважає, що припинення державної служби позивача за дії, щодо яких не проведено службового розслідування і які нібито мали місце біля чотирьох років тому, свідчить про упереджене ставлення до позивача і викликає сумнів щодо його обґрунтованості. Враховуючи наведені обставини, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено факту порушення позивачем Присяги державного службовця, а тому вважає оскаржуване рішення про звільнення позивача з посади Управлінням таким, що прийнято необґрунтовано, упереджено, без урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення та за збігом розумного строку. У зв'язку із цим вимоги [PERSON] про поновлення на посаді є обґрунтованими та законні і підлягають задоволенню. В частині стягнення заробітку за час відсторонення від посади суд приходить до наступного. Остання займана посада позивача, від якої він відсторонений, - заступник начальника районного управління юстиції - начальник відділу державної виконавчої служби. Постанову слідчого та наказ Управління про відсторонення від посади позивач не оскаржує, тому суд вважає їх виходить із правомірності підстав їх прийняття. За час відсторонення від посади [PERSON] обов'язків за посадою не виконував, чого сам не заперечує. Доказів, що на нього покладались інші обов'язки працівника ДВС, сторонами не подані. Згідно із ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Таким чином, в цій частині позову встановлено, що позивач не виконував жодної роботи, пов'язаної із його посадою, а його обов'язки тимчасово покладались на іншу особу. У зв'язку із наведеним суд вважає, що вимоги позивача про стягнення заробітку за час відсторонення від посади безпідставні і задоволенню не підлягають. Стосовно вимог про відшкодування моральної шкоди суд встановив таке. Позивач обґрунтовує, що така шкода йому заподіяна поширенням наказу про його звільнення. Представники відповідача не заперечили факту направлення наказу в управління юстиції області, оскільки питання дотримання Присяги, трудової та виконавської дисципліни є предметом постійного обговорення та контролю. Суд вважає, що оскаржуваний наказ не містить жодних відомостей, які можна було б розцінювати як такі, що принижують авторитет позивача, ні за змістом, ні за адресатами, яким він був направлений. Наказ про звільнення позивача лише констатує факт і не дає жодних оцінок діям позивача чи рекомендацій іншим особам. Інших підстав для відшкодування шкоди чи доказів її заподіяння позивач не навів. Тому в цій частині позовних вимог суд вважає їх безпідставними. Оскільки суд приходить до висновку про необхідність поновлення позивача на посаді, підлягають задоволенню його вимоги про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу. Середній заробіток, який виплачувався позивачу перед звільненням у грудні 2007 - січні 2008 року складає 2429,97 гривень((2527,05+2332,89)грн. : 2 міс.). Середньоденний заробіток позивача становитиме 115,71 гривень((2527,05+2332,89)грн. : 42 дні). До стягнення за час вимушеного прогулу підлягає 8331,12(115,71 грн. х 72 дні) На підставі п.п.2,3 ч.1 ст.256 КАС України в частині поновлення на посаді та стягнення місячного заробітку рішення підлягає негайному виконанню. Згідно зі ст.94 КАС України судові витрати у формі держмита слід покласти на Державний бюджет України.

Результат розгляду: partial