Рішення адміністративного суду від 2008-06-13 00:00:00+03

23 квітня 2008 року [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом до Управляння праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області про визнання незаконними їх дій та про стягнення разової грошової допомоги Позивач направив до суду заяву в якій просить справу слухати в його відсутності. В справі достатньо доказів для її розгляду по суті і немає необхідності в особистих поясненнях позивача, тому суд вважає можливим розглянути справу за відсутності позивача. Представник відповідача позов не визнала та пояснила, що при нарахуванні та виплаті позивачеві разової грошової допомоги за 2004 - 2007 роки Управляння праці та соціального захисту населення проводило на підставі Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та Законів України „Про державний бюджет України” на 2004-2007 роки. Представник відповідача просила в задоволені позовних вимог [PERSON] - відмовити. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд встановив наступне. [PERSON] є учасником бойових дій і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серія [NUMBER] від 22 червня 1996 року. (а.с 10). Відповідно до ст.12 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993р. № 3551- ХІІ зі змінами, щорічно до 5 травня, учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком. Статтею 17-1 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” визначено, що щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених статтями 12-16 цього Закону, здійснюють органи праці та соціального захисту населення через відділення зв'язку або через установи банку. Відповідно до ст.12 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993р. № 3551- ХІІ зі змінами, щорічно до 5 травня, учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком - У 2003 році Кабінет Міністрів України своєю постановою від 13.03. 2002 р. № 279 визначив мінімальну пенсію сумі 47.3 грн. - У 2004 році Кабінет Міністрів України своєю постановою від 15.04. 2003 р. № 544 визначив мінімальну пенсію у сумі 50 грн. У 2005 році розмір мінімальної пенсії за віком встановлений ч.1 ст. 28 „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування” № 2058 - VI від 09.07. 2003р у розмірі пожиточного мінімуму і відповідно до ст.1 Закону України „Про затвердження пожиточного мінімуму на 2005 рік” від 19.01.2004 р. № 2089 становив 332 гривен на місяць на оду особу, яка втратила працездатність. У 2006 році розмір мінімальної пенсії за віком встановлений ч.1 ст. 28 „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування” № 2058 - VI від 09.07. 2003р у розмірі пожиточного мінімуму для осіб, які втратили працездатність і відповідно до ст.65 Закону України „Про державний бюджет України на 2006 рік” від 20.12.2005 року № 3235 - IV ( зі змінами ) встановлено з 1 квітня в розмірі - 359 гривен. У 2007 році розмір мінімальної пенсії за віком встановлений ч.1 ст. 28 „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування” № 2058 - VI від 09.07. 2003р у розмірі пожиточного мінімуму для осіб, які втратили працездатність і відповідно до ст.62 Закону України „Про державний бюджет України на 2006 рік” від 19.12.2006 року № 498 - V ( зі змінами ) встановлено з 1 квітня в розмірі - 359 гривень. Однак виплати позивачеві були здійснені на підставі: Законів України „Про державний бюджет ” на 2004 - 2007 років: - 2004 році - 120 грн. - 2005 році - 250 грн. - 2006 році - 250 грн. - 2007 році - 280 грн Таким чином позивачеві - учасників бойових дій, повинні були сплатити 4855 гривен. Проаналізувавши діюче законодавство, суд прийшов до висновку про те, що згідно ст.22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, держава не вправі допустити звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, у тому числі й осіб, у тому числі і для ветеранів війни, Закон відносно яких (№ 3551 - ХІІ ) встановив, що нормативні акти органів державної влади і органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є недійсними. При цьому суд приймає до уваги правову позицію Конституційного Суду України, який неодноразово розглядав питання щодо конституційності положень законів України про державний бюджет України у частині обмеження пільг, компенсацій і гарантій, на які відповідно до чинного законодавства мають право окремі категорії громадян. Для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачено чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення достатнього життєвого рівня (ст. 48 Конституції України 254 к/ 96 -ВР), який принаймі не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України ), тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст.22 Конституції України не допускається Зупинення його дії можливе за умови введення відповідно до п. 31 частини першої ст.85, п.19 ч.92 Конституції України (254к/96/ВР ) надзвичайного стану ( ст.64 Конституції України ) ( Рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року №5 рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій ). Конституційний суд звернув увагу на те, що практика ревізування пільг, компенсацій і гарантій триває, зокрема, на підставі ч.5 ст.13 „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993р. № 3551- ХІІ зі змінами, щорічно до 5 травня, учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком. Проте ст..44 Закону ( 1344-15) розміри такої допомоги зменшено. Це, як зазначив Конституційний Суд України, суперечить вимогам ст.2 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захист” (3551-120, згідно з якою права та пільги для ветеранів війни і членів їх сімей, встановлені раніше, законодавством України і законодавством колишнього Союзу РСР не можуть бути скасовані без їх рівноцінної заміни (частина друга); нормативні акти органів державної влади та органів місцевої влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є недійсними (частина третя). Згідно ст.17 ч.1 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини” суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 протоколу №1 до Конвенції „кожна людина ... особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своїх прав власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Розглядаючи борги в сенсі поняття „власності” яке міститься у ст.1 ч.1 Протоколу №1 до Конституції і яке не обмежено лише власністю на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, борги, що становлять майно, можуть також розглядатися як „майнові права”, і , таким чином, як власність. Тому при розгляді справи „[PERSON] проти України” Європейський суд з прав людини зауважив, що межах свобод дій держави визначити, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчувати виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідно для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах , доки відповідні положення є чинними. У з'вязку з цим, Європейський Суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів - закону України, відповідно якому встановлені надбавки з бюджету і який є діючим, та Закону України „Про Державний бюджет” на відповідний рік, де положення основного Закону, на думку уряду України, перевали як lex specialis. Суд не прийняв аргумент уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (п. рішення [PERSON] проти України). Тому доводи представника відповідача про посилання на відсутність фінансових можливостей держави не можуть бути прийняті. Посилання представника відповідача на те, що спеціальний Закон „lex specialis”, тобто закон України ”Про державний бюджет України” на відповідний рік, має перевагу перед Законом України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993р. № 3551- ХІІ зі змінами, який встановив обмеження пільг, компенсацій і гарантій, на які відповідно до чинного законодавства мають право окремі категорії громадян, не можуть буди прийняті до уваги, оскільки звуження змісту та обсягу прав шляхом прийняття нових законів, внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України не допускається. Оскільки правові положення, які передбачають виплату разової щорічної допомоги учасникам бойових дій до Дня Перемоги є чинним, і позивач має права на її одержання, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах. Відповідно до п. 2 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову, суд зокрема може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень і про скасування або визнання не чинним рішення чи його окремих положень. Позовні вимоги позивача в частині визнання незаконними їх дій Управляння праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області задоволенню не підлягають, оскільки лише після рішень Конституційного суду України положення статей Законну України „Про державний бюджет України ” визнані неконституційними, окрім того позивачем не надано доказів . Окрім того суд вважає позовні вимоги позивача, щодо зобов'язання відповідача - Управляння праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, здійснювати виплати в „майбутньому ”, до ст.12 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993р. № 3551- ХІІ зі змінами, щорічно до 5 травня, учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком як такими, що не підлягають задоволенню оскілки компетенція адміністративних судів не поширюється на спори які можуть виникати в „майбутньому” між фізичними особами та субектом владних повноважень з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності. Та крім того в судовому засіданні не доведено, що в майбутньому можливе порушення прав позивача зі сторони відповідача. Згідно з абзацом 1,2 пункту 3 Розділу VII «Прикінцевих та перехідних положень» КАС України, судовий збір при зверненні до адміністративного суду сплачується у порядку та розмірах, визначених Декретом Кабінету Міністрів України „Про державне мито”. Судові витрати компенсуються за рахунок держави, оскільки позивач від сплати судового збору звільнений відповідно до ст. 22 Закону України „ Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” та п. 18 ст. 4 Декрету Кабінету міністрів України „Про державне мито” Приймаючи до уваги, що позивач від сплати судового збору звільняється, то судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Результат розгляду: partial