Рішення адміністративного суду від 2008-03-20 00:00:00+02

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява [PERSON] до військової частини А1231 про визнання дій неправомірними, зобов'язання здійснити розрахунок та стягнення компенсації за продовольче забезпечення за період з 11.03.2000 року по 30.11.2006 року в розмірі 3213 грн. 93 коп., що підлягає виплаті на підставі ст.16 Закону України “Про Збройні Сили України”та Постанови КМУ “Про норми забезпечення пайками військовослужбовців Збройних Сил України”№316 від 12.03.1996 року за нормою №1, а також Постанови КМУ “Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань”№426 від 29.03.2002 року. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, а також пояснив, що протягом проходження військової служби (з 01.11.2000 року по 04.03.2006 року) він не отримував ні продовольчого пайку, ні грошової компенсації за нього. Натомість, представник відповідача під час слухання справи проти позову заперечив. Обгрунтовуючи свої доводи останній зіслався на обставини, що викладені у запереченнях на позов. При цьому він зауважив, що під час дії Постанови КМУ №316 від 12.03.1996 року позивач отримував продовольчий пайок за нормою №7. Але 11 березня 2000 року набув чинності Закон України “Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів”№1459-III від 17.02.2000 року (зі змінами згідно Закону №1577-III), котрим призупинено дію ч.2 ст.9 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їхніх сімей”в частині отримання військовослужбовцями продовольчих пайків. Разом з цим, Постанова КМУ №316 від 12.03.1996 року втратила чинність на підставі Постанови КМУ №426 від 29.03.2002 року, яка регулює норми харчування військовослужбовців Збройних Сил України, а не норми забезпечення продовольчими пайками, як було передбачено у попередній постанові. Також під час слухання справи представник відповідача звернувся до суду з клопотанням про застосування судом наслідків, передбачених ч.1 ст.100 КАС України, оскільки позивач пропустив річний строк звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши надані докази судом встановлено, що позивач згідно наказу Головнокомандувача Військов-Повітряних Сил Збройних Сил України №320 від 16.11.2004 року був звільнений з військової служби у запас за пунктом 63 підпункт "Б" (за станом здоров'я), що стверджується копією витягу із наказу Командира військової частини А1231 №274 від 30.11.2004 року. Протягом терміну дії ч.2 ст.9, ст.9-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”№2011-XII від 20.12.1991 року позивач мав право на одержання за рахунок держави продовольчого пайка, або за бажанням грошової компенсації замість нього за нормами і в термін, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Разом з цим із набуттям чинності ч.2 Закону України “Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів”№1459-III від 17.02.2000 року (із змінами згідно Закону №1577-III від 23.03.2000 року) відповідна норма Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”№2011-XII від 20.12.1991 року втратила чинність. Частиною 2 статті 99 КАС України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. За таких обставин, суд приходить до висновку, що річний термін для звернення позивача до адміністративного суду з позовом про стягнення грошової компенсації за неотриманий продовольчий пайок за період з листопада 2000 року по 30.11.2006 року закінчився у 30.11.2007 року. На підставі викладеного, а також враховуючи, що позивач звернувся з даним позовом до Вінницького окружного адміністративного суду 19.12.2007 року (що стверджується відтиском штемпеля на поштовому конверті), пропущений ним строк звернення до суду, в силу вимог ч.1 ст.100 КАС України, є підставою для відмови у задоволенні позову оскільки на цьому наполягає відповідач.

Результат розгляду: denied