Рішення адміністративного суду від 2008-05-22 00:00:00+03

Позивачі, що працювали в 2005 році суддями Богунського районного суду м.Житомир, Житомирської області, звернулися з адміністративним позовом до відповідачів про стягнення недоотриманої заробітної плати. В обґрунтування позову позивачі посилались на те, що Кабінетом Міністрів України 30 червня 2005 року було прийнято постанову №514 „Про оплату праці Голови, першого заступника Голови та заступника Голови Верховного Суду України”, якій надана зворотна дія в часі-набрання її чинності з 1 червня 2005 року. Зазначеним в постанові особам були підвищені посадові оклади та встановлені відповідні системи оплати їх праці. Що ж стосується суддів загальних судів, то лише 3 вересня 2005 року Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову №865 „Про оплату праці суддів”, якою підвищено їм посадові оклади пропорційно до окладів Голови та заступників Голови Верховного Суду України. Однак набрання чинності цієї постанови було визначено на майбутнє - з 1 січня 2006 року (п.5 постанови Кабінету Міністрів України). Вважаючи, що впродовж семи місяців вони отримували значно меншу заробітну плату, позивачі просять стягнути з Державної судової адміністрації України шляхом списання коштів з розрахункового рахунку Державного казначейства України недоотриману заробітну плату, а саме на користь [PERSON] - 33653грн, [PERSON] - 36921грн., [PERSON] - 38441грн., [PERSON] - 36071грн. Позивачі в судове засідання не з”явились, просять слухати справу в їх відсутність, позов підтримують. Представники відповідачівДержавного казначейства України, Державної судової адміністрації України в судове засідання не прибули тоді як про час та місце розгляду їх було повідомлено вчасно та в законному порядку . Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані суду докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що позивачі в 2005 році працювали суддями Богунського районного суду м.Житомир Житомирської області і відповідно до Конституції України та Закону України „Про статус суддів” мали право на належне матеріальне та соціальне забезпечення. Відповідно до ст.44 Закону України „Про статус суддів”, заробітна плата суддів складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок. Розміри посадових окладів суддів встановлюються у відсотковому відношенні до посадового окладу Голови Верховного Суду України і не можуть бути меншими від 50 відсотків його окладу. Посадовий оклад судді не може бути меншим від 80 відсотків посадового окладу голови суду, в якому працює суддя. Тобто, відповідно до норм вказаного Закону, гарантований мінімальний посадовий оклад судді не може бути меншим встановленого ст.44 цього Закону в співвідношенні до окладу Голови Верховного Суду України. Недодержання цього принципу є порушенням конституційного права суддів на отримання заробітної плати не нижче від визначеної Законом, та порушенням конституційних гарантій щодо незалежності та недоторканості суддів. Кабінет Міністрів України лише 3 вересня 2005 року привів посадові оклади суддів у відповідність з вимогами ст.44 Закону України „Про статус суддів”, однак не усунув порушення вимог цього Закону і не привів оклади суддів усіх судів України до встановленого цією нормою співвідношення одночасно з окладом Голови Верховного Суду України, а саме з 1 червня 2005 року, оскільки надав Постанові №865 від 3 вересня 2005 року „Про оплату праці суддів” чинності з 1 січня 2006 року(п.5 Постанови). Постановою Вищого Адміністративного Суду України від 16 травня 2007 року за позовом [PERSON] до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, визнано п.5 Постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року №865 „Про оплату праці суддів” незаконним. Цією ж постановою суду допущено поворот виконання Постанови Кабінету Міністрів України №865, визнано, що вона підлягає застосуванню одночасно з Постановами Кабінету Міністрів України від 30.06.2005 року №513 та №514 з питань оплати праці керівників судів, тобто з 1 червня 2005 року (а.с.72-78) За таких обставин, коли пунктом 5 Постанови Кабінету Міністрів України №865 було порушено право позивачів на оплату праці з 1 червня 2005 року, то їхні вимоги є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. За сім місяців 2005 року позивачами недоотримано заробітну плату, що стверджується розрахунком фонду оплати праці позивачів за червень-грудень 2005 року. Відповідачі фактично погодились з таким розрахунком, оскільки не оспорили його, а тому він приймається судом, і вказані в розрахунку суми недоотриманої заробітної плати слід стягнути на користь позивачів. Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України „Про судоустрій України”, ст.ст.120,126 цього Закону та Положення про Державну судову адміністрацію України, остання з 1 січня 2003 року є головним розпорядником бюджетних асигнувань, які передбачені на утримання судової влади, а Державне казначейство України, відповідно до ст.48 Бюджетного Кодексу України та п.1 ч.4 Положення про Державне казначейство України, здійснює розрахунково-касове обслуговування розпорядників бюджетних коштів. Крім того, Законом України „Про Державний бюджет України на 2007 рік” Державній судовій адміністрації України встановлені бюджетні призначення за програмою „Виконання рішень судів на користь суддів” на суму 9500,0 тис.грн. Враховуючи викладене, суд вважає, що недоотриману заробітну плату позивачам слід стягнути з Державної судової адміністрації України і зобов'язати Державне казначейство України провести видатки з Державного бюджету України, передбачені Державній судовій адміністрації України за бюджетною програмою „Виконання рішень судів на користь суддів”, а саме стягнути на користь [PERSON] - 33653грн, [PERSON] - 36921грн., [PERSON] - 38441грн., [PERSON] - 36071грн.

Результат розгляду: granted