Рішення адміністративного суду від 2008-08-15 00:00:00+03

31.01.2007 року [PERSON] та [PERSON] у власних інтересах та інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], звернулися в Київський районний суд м. Сімферополя з адміністративним позовом до Сімферопольської міської ради, про покладення зобов'язання виконати невиконану дію, тобто виплатити їм решту суми компенсації в розмірі 1743 грн. за два дитячих авіа білета та 4 тони багажу, які не були раніш сплачені відповідно до Постанови КМ СРСР № 511 від 24.07.1991 року „Про організаційне повернення кримських татар в Кримську АРСР і гарантіях про їх влаштування” (а.с.4.5, 34-35). Свої вимоги мотивували тим, що у листопаді місяці 2001 року вони повернулися у Крим для постійного проживання. Їм, як депортованим, була виплачена часткова компенсація за витрати на переїзд в сумі 3557 грн. 07 коп., не зважаючи на те, що вони надали документи на суму 5300 грн. У судовому засіданні позивачі підтримали свої позовні вимоги. Вони вказували, що з відповідною заявою вони зверталися до комісії в управлінні з питань міжнаціональних відношень і депортованих громадян Сімферопольської міської ради. Їм було оплачено витрати лише на них, але витрати за проїзд і провіз багажу на двох їх дітей не були відшкодовані, тому просять суд позов задовольнити. Ухвалою Київського районного суду м. Сімферополя від 18.09.2007 року залучено до участі в цивільній справі за позовом [PERSON], [PERSON] до Сімферопольської міської ради, в якості співвідповідача - виконком Сімферопольської міської ради (а.с.86). Ухвалою Київського районного суду м. Сімферополя від 13.03.2008 року залучено до участі в цивільній справі за позовом [PERSON], [PERSON] до виконавчого комітету Сімферопольської міської ради, Сімферопольської міської ради, в якості співвідповідача, в якості належного - Управління з питань міжнаціональних відносин та депортованих громадян Сімферопольської міської ради (надалі по тексту - Управління СМР) (а.с.120). У відгуку та запереченнях на позов Управління з питань міжнаціональних відносин та депортованих громадян Сімферопольської міської ради позовні вимоги позивачів не визнало і просило суд у задоволені позову відмовити, оскільки для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який у позивачів сплив (а.с.96, 100, 125-126). У судовому засіданні та у запереченнях на позов, представник Управління з питань міжнаціональних відносин та депортованих громадян Сімферопольської міської ради дала пояснення відповідно до заперечень на позов і просила суд у задоволені позову відмовити (а.с.149-150). У запереченнях на позов та у судовому засіданні представник виконавчого комітету Сімферопольської міської ради та Сімферопольської міської ради, просив суд в задоволені позову відмовити у зв'язку зі спливом річного строку, на звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи (а.с.с147-148). Вислухавши пояснення позивачів, представників відповідачів, дослідивши матеріали справи та докази, надані сторонами відповідно до ст. 71 КАС України, судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Постановою Ради Міністрів СРСР від 24.07.1991 року № 511 кожному кримському татаринові дано право на відшкодування витрат за проїзд і провезення багажу (чоловік, дружина, діти, внуки). 13.05.2004 року Постановою Кабінету Міністрів України № 626 затверджений Порядок виплати компенсації витрат на переїзд і перевезення багажу депортованим кримським татарам і особам інших національностей і членам їх сімей, які повернулися до України на постійне мешкання (далі по тексту - Порядок № 626). Виплата даної компенсації здійснюється за рахунок державного бюджету України, що направляються на Програму облаштування і соціально-культурний розвиток депортованих громадян. Пунктом 1 даного Порядку встановлена виплата компенсації особам, депортованим з території України і членам їх сімей (чоловік, дружина, діти), тобто онуки депортованих осіб втратили право на відшкодування витрат за проїзд і провезення багажу. Відповідно до архівної довідки №7/4-99-13466 від 17.02.1999 року, батько позивача [PERSON], 1932 року народження відносився до кола осіб, які були депортовані з Кримської АРСР у 1944 році. Родинність позивача із [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] (а.с.23, 39). Позивачі повернулися на постійне місце проживання в АР Крим у 2001-2002 роках. 27.11.2002 року під час дії Постанови Ради Міністрів СРСР від 24.07.1991 року № 511, Управлінням СМР були прийняті від позивача [PERSON] документи на виплату компенсаційних витрат за проїзд та провезення багажу. 21.10.2005 року відповідно до протоколу № 17 засідання комісії з розгляду заяв депортованих громадян по наданню матеріальної допомоги, відшкодування витрат за проїзд і провезення багажу і наданню тимчасового житла, [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], відмовлено у виплаті компенсації витрат за проїзд і провезення багажу. 28.10.2005 року компенсація [PERSON] і [PERSON], за їх проїзд та провіз багажу по дві тонни на кожного, Управлінням СМР була перерахована в Кримську філію АКБ „Укрсоцбанк”. 04.11.2005 року виконкомом Сімферопольської міської ради заявнику [PERSON] було направлено листа, яким він сповіщався про відмову у виплаті його дітям у виплаті компенсації витрат за проїзд і провезення багажу. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], є дітьми подружжя, - [PERSON] і [PERSON], та онуками депортованого [PERSON]. На підставі Постанови Ради Міністрів СРСР від 24.07.1991 р. № 511, вони, як онуки депортованого [PERSON] мали право на відшкодування витрат за проїзд і провезення багажу, а дія п.1 Порядку № 626 на них не поширюється, оскільки заява про виплату компенсації поступила у виконком до набрання чинності п.1 Порядку № 626 (а.с.14-15, 19-22). 01.12.2005 року позивач [PERSON] отримав 3557 грн. 06 коп. у порядку відшкодування витрат за проїзд і провезення багажу, цей факт сторони не оспорюють (а.с.13). Таким чином, суд доходить висновку, що [PERSON] і[PERSON], 01.12.2005 року дізналися про часткову виплату компенсації і відмову у виплаті компенсації витрат за проїзд і провезення багажу їх дітям - [PERSON], [PERSON], тобто позивачі дізналися про порушення прав їх дітей. Частиною 2 ст.99 КАС України встановлений річний термін для звернення до суду з позовом з моменту, коли особа визнала про порушення її прав. [PERSON] і[PERSON] не оскаржували рішення комісії від 21.10.2005 року про відмову у виплаті компенсації витрат за проїзд і провезення багажу їх дітям, - [PERSON], [PERSON], у встановлений законом строк. До суду звернулися з позовом лише 31.01.2007 року. Поважних причин пропуску строку позовної давності суду не надано, отже не має підстав для його відновлення. Відповідно до ч.1 ст.100 КАС України, пункту 14 Постанови Пленуму Вищого адміністративного Суду України від 06.03.2008 року №2 „Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ”, пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задаволені адміністративного позову, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Таким чином, розглянувши дану адміністративну справу за участю усіх зацікавлених осіб, у рамках заявлених вимог, на основі дотримання принципів диспозитивності, змагальності і справедливості судочинства, всебічного та повного дослідження обставин справи, перевірки їх наданими сторонами доказами, оцінивши їх у сукупності, виконавши вимоги процесуального закону, суд дійшов висновку, що у суду нема підстав для задоволення позову. На підставі ст.11 ЦК України, пункту 14 Постанови Пленуму Вищого адміністративного Суду України від 06.03.2008 року № 2 „Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ”,

Результат розгляду: denied