Рішення адміністративного суду від 2008-07-24 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що дії відповідача по невідшкодуванню йому вартості неотриманого речового майна є незаконними, оскільки суперечать вимогам п. 4.6 Положення про забезпечення речовим майном у системі МВС України, затвердженого Наказом МВС України від 29.12.1997 року № 916. Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 22 лютого 2007 року заявлений позов задоволено: стягнуто з Міністерства з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи на користь позивача грошову компенсацію у сумі 3393,22 грн. Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що відповідно до Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів», норми якого є чинними і діють на сьогодні, нарахування та видача грошової компенсації за речове майно не проводиться з березня 2000 року. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення у справі з таких підстав. Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 3, 202 ч. 1 п. 4 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Судом першої інстанції встановлено, що обмеження права позивача на отримання грошової компенсації, здійснене Законом України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів», є недопустимим і неправомірним, а тому позов підлягає задоволенню. Однак з таким висновком суду не можна погодитися з наступних підстав. Колегією суддів встановлено, що відповідно до наказу від 29.06.2005 року № 92 позивач був звільнений у званні старшого прапорщика внутрішньої служби з посади старшого водія адміністративно-господарського відділу управління забезпечення апарату МНС України у відставку за віком з 30.06.2005 року. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про пожежну охорону» особовому складу державної пожежної охорони видається формений одяг. Приписами ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що військовослужбовці отримують за рахунок держави грошове забезпечення, а також грошове майно та продовольчі пайки, або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них. Відповідно до довідки-розрахунку № 11 від 05.07.2005 року позивачу не було видано речового майна на загальну суму 3393,22 грн. Судова колегія вважає, що дії відповідача щодо невиплати грошової компенсації за речове майно не порушують вимог чинного законодавства, враховуючи наступне. Так, судом першої інстанції не враховано, що дію ч. 2 ст. 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» згідно із Законом України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» від 17.02.2000 року № 1459-ІІІ призупинено в частині одержання військовослужбовцями продовольчих пайків або за їх бажанням грошової компенсації замість них та замість речового майна (за винятком військовослужбовців Міністерства оборони України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони та Головного управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, що використовують цивільний одяг, який зашифровує особу та відомчу належність військовослужбовців). А тому до спірних правовідносин не могла бути застосована норма ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яка, власне, і передбачала можливість отримання грошової компенсації замість речового майна, оскільки у зазначений період вона не діяла. З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову, застосувавши до спірних правовідносин нечинні положення нормативно-правового акту. За таких обставин судова колегія вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, а тому в їх задоволенні належить відмовити.

Результат розгляду: denied