Рішення адміністративного суду від 2008-06-18 00:00:00+03

Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням, виданим 21.04.1996, копія якого міститься в матеріалах справи. З наданих позивачем пояснень останній звільнений з військової служби у запас 18.06.1998 та згідно з Законом України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» позивачу призначено пенсію. Відповідно до п. «г»ст. 15 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ»в редакції чинній а момент призначення позивачу пенсії, передбачалося, що учасникам бойових дій пенсії за вислугу років підвищується на 150 відсотків мінімальної пенсії за віком. Аналогічний припис містить ч.3 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»в редакції чинній на момент призначення позивачу пенсії, де було передбачено, що учасникам бойових дій пенсії або щомісячне довічне грошове утримання, що виплачується замість пенсії підвищуються в розмірі 150 процентів мінімальної пенсії за віком. Відповідно до ст.15 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ»у редакції Закону України від 04.04.2006 № 3591-IV (чинній на момент вирішення спору) передбачалося, що особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б" - "д" статті 12 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом і які є ветеранами війни, та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", пенсії за вислугу років підвищуються в порядку і на умовах, передбачених зазначеним Законом. Відповідно до ч.4 ст.12 «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»в редакції до 01.07.06 передбачалося, що учасникам бойових дій пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії підвищуються в розмірі 150 процентів мінімальної пенсії за віком. З 1 липня 2006 року до частини четвертої статті 12 були внесені зміни, передбачені пунктом 2 Закону України від 05.10.2005 р. N 2939-IV, згідно із Законом України від 05.10.2005 р. N 2939-IV та викладено її в такій редакції: "Учасникам бойових дій пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються в розмірі 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність". Відповідач у своїх поясненнях зазначив про те, що позивачу здійснювалося підвищення пенсії на підставі Постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат окремим категоріям пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного бюджету»№ 1 від 03.01.2002, виходячи з розміру 19,91 грн. Разом з тим, відповідно до абз.2 ч.1 ст.2 Закону України «Про прожитковий мінімум»передбачено, що для встановлення розмірів мінімальної пенсії за віком застосовується прожитковий мінімум. Відповідно до ст. 67 зазначеного Закону передбачено, що конкретні розміри всіх доплат, пенсій і компенсацій підвищуються Кабінетом Міністрів України відповідно до зміни індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної плати. Таким чином, даний припис щодо надання повноважень Кабінету Міністрів України в сфері соціального забезпечення, зокрема, осіб, що мають статус учасників бойових дій, стосується здійснення підвищення розмірів доплат, пенсій та компенсацій, а не визначення величини, з якої здійснюється розрахунок таких доплат, пенсій та компенсацій. Відповідно до ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Згідно зі ст.99 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено річний строк для звернення до суду за захистом порушених прав, свобод та інтересів, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Як встановлено судом, позивач повинен був дізнався про порушення свого права з моменту призначення йому пенсії, тобто з 18.06.06 (дата, з якої позивач просить провести перерахунок пенсії). Проте, звернення до суду мало місце лише 05.12.2007. Відповідно до ч.1 ст. 100 Кодексу адміністративного судочинства України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Зважаючи на вищевикладене, а також на те, що відповідачі наполягають на застосуванні наслідків пропуску строку на звернення до адміністративного суду за захистом своїх порушених прав, свобод та інтересів, а також те, що відповідач не навів суду обґрунтованих причин пропуску ним встановленого строку на звернення до суду, суд вважає за необхідне задовольнити заяву відповідачів про застосування наслідків пропуску строку на звернення до суду. Таким чином, враховуючи всі наведені обставини в їх сукупності та

Результат розгляду: denied