Рішення адміністративного суду від 2008-08-26 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Міністерства Внутрішніх справ України в Запорізькій області, Головного управління Державного казначейства України в Запорізькій області, Кам”янсько-Дніпровського районного відділу УМВС України в Запорізькій області про стягнення компенсації за невикористану відпустку, заборгованості по грошовому утриманню, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, сум компенсації втрати заробітку в наслідок інфляції (індексації) та моральної шкоди вказуючи, що він в період часу з 28 липня 1994 року по 09 серпня 2005 року проходив службу в Кам”янсько-Дніпровському районному відділі управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області на різних посадах. За час проходження служби, а саме в 2001 та в 2005 календарних роках йому не надавалась чергова відпустка. Невикористана відпустка ніяким чином не компенсувалась. Вважає, що грошове утримання, яке передбачене Положенням про проходження служби ОВС та іншими спеціальними нормами, є видом заробітної плати. Питання які не регламентовані спеціальним законодавством, регулюються загальним законодавством, більш того ст. 2 Закону України “Про оплату праці” до структури заробітної плати відносить як основна винагорода за виконану роботу, так і інші заохочувальні, гарантійні і та компенсаційні виплати передбачені та не передбачені нормативно-правовими актами. Позивач [PERSON], не отримував щорічної грошової допомоги призначеної Указом Президента України № 926/96. Спеціальні правові норми не регулюють правовідносин щодо порядку виплати заборгованості з грошового утримання, строків виплат, відповідальності за несвоєчасну виплату, тому ці правовідносини також регламентуються загальним нормами, а саме ст. 116, 117 КЗпП України, яка передбачає, що повний розрахунок повинен проводитись у день звільнення, а у разі порушення трудових прав громадян, власник несе відповідальність у вигляді сплати середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку. Кодексом Адміністративного судочинства України передбачено, що загальний строк позовної давності встановлений 1 рік, але, цією статтею передбачено що цей строк застосовується, якщо не встановлений позовний строк давності іншими нормативно-правовими актами. Трудові відносини щодо строків позовної давності на стягнення заборгованості по грошовому утриманню не регулюються спеціальним законодавством щодо проходження служби працівниками ОВС, тому ці правовідносини регулюються загальними нормами трудового законодавства, а саме ст.. 233 КЗпП України, яка прямо передбачає, що строк позовної давності щодо стягнення заробітної плати взагалі не обмежується в часі. Вважає, що з боку УМВС України в Запорізької області грубо порушені його трудові права, які гарантовані Конституцією України та є непорушними, В наслідок чого, йому спричинена моральна шкода. Просить стягнути з відповідачів на його користь заборгованість по грошовій допомозі за 2003-2005 роки в сумі 2269,75 грн., компенсацію за невикористану відпустку за 2001 та 2005 роки на суму 1340,78 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні виходячи з середньої заробітної плати - 921,98 грн. на місяць з дня вивільнення до дня ухвалення рішення за цією справою, компенсацію за втрату частини доходу (індексації) у зв'язку з несвоєчасною виплатою в сумі 333,57 грн., моральну шкоду в сумі 2000,0 грн., судові витрати покласти на відповідачів. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі просить суд задовольнити. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав у повному обсязі та пояснив, що [PERSON] в період часу з 28 липня 1994 року по 09 серпня 2005 року проходив службу в Кам”янсько-Дніпровському районному відділі управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області на різних посадах. За час проходження служби, а саме в 2001 та в 2005 календарних роках позивачу не надавалась чергова відпустка. Невикористана відпустка ніяким чином не компенсувалась. Вважає, що грошове утримання, яке передбачене Положенням про проходження служби ОВС та іншими спеціальними нормами, є видом заробітної плати. Питання які не регламентовані спеціальним законодавством, регулюються загальним законодавством, більш того ст. 2 Закону України “Про оплату праці” до структури заробітної плати відносить як основна винагорода за виконану роботу, так і інші заохочувальні, гарантійні і та компенсаційні виплати передбачені та не передбачені нормативно-правовими актами. [PERSON], не отримував щорічної грошової допомоги призначеної Указом Президента України № 926/96. Спеціальні правові норми не регулюють правовідносин щодо порядку виплати заборгованості з грошового утримання, строків виплат, відповідальності за несвоєчасну виплату, тому ці правовідносини також регламентуються загальним нормами, а саме ст. 116, 117 КЗпП України, яка передбачає, що повний розрахунок повинен проводитись у день звільнення, а у разі порушення трудових прав громадян, власник несе відповідальність у вигляді сплати середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку. Кодексом Адміністративного судочинства України передбачено, що загальний строк позовної давності встановлений 1 рік, але, цією статтею передбачено що цей строк застосовується, якщо не встановлений позовний строк давності іншими нормативно-правовими актами. Трудові відносини щодо строків позовної давності на стягнення заборгованості по грошовому утриманню не регулюються спеціальним законодавством щодо проходження служби працівниками ОВС, тому ці правовідносини регулюються загальними нормами трудового законодавства, а саме ст.. 233 КЗпП України, яка прямо передбачає, що строк позовної давності щодо стягнення заробітної плати взагалі не обмежується в часі. Вважає, що з боку УМВС України в Запорізької області грубо порушені трудові права [PERSON], які гарантовані Конституцією України та є непорушними, спричинена моральна шкода , тому позов повинен бути задоволений у повному обсязі, стягнута вся заборгованість в проіндексованому вигляді, стягнута моральна шкода та судові витрати. Відповідач безпідставно вважає, що [PERSON] в своєму позові не довів спричинену моральну шкоду та не обґрунтував її розміри. [PERSON] в позові зазначив, що невиплата йому належних сум призвела до моральних страждань, та це є безумовно правдою, оскільки люба інша людина також страждала та хвилювалась з приводу цього. Він вимушений звертатись до суду за захистом своїх прав, ця обставина теж спричинює додаткові хвилювання. Розмір шкоди визначений в сумі 2 тис. грн. відповідно до обсягу понесених особою страждань. Вважає, що позовні вимоги щодо заподіяної шкоди повністю обґрунтовані. В судовому засіданні представник відповідача Управління Міністерства Внутрішніх справ України в Запорізькій області Аджанова І.О. заперечує проти позову з тих підстав, що позивачем не правильно застосовані норми матеріального права, а саме застосування норм КЗпПУ та Закону України “Про оплату праці”, так як на діяльність органів внутрішніх справ України поширюється Закон України “Про міліцію”, Положення “про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх” та інші нормативно-правові акти про ці органи. Щодо виплати позивачеві матеріальної допомоги то вважає, що позивачем не надано жодного доказу в підтвердження завданої йому такої шкоди, а також жодним чином не обґрунтував розміри зазначеної їм моральної шкоди. Вважає, що позивачем пропущен річний строк позовної давності, тому з цих підстав позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають просить відмовити позивачу в повному обсязі в задоволенні його позову. Представник відповідача Головного управління Державного казначейства України у Запорізькій області Федотова В.Л. вважає, що залучення Головного управління Державного казначейства України у Запорізькій області в даному випадку у якості відповідача, є безпідставним, необґрунтованим та надуманим з тих підстав, що відсутні будь - які не правомірні дії з боку Головного управління Державного казначейства України у Запорізькій області щодо позивача, відсутні матеріальні норми для залучення головного управління в якості відповідача, так як Головне управління Державного казначейства України у Запорізькій області виконує повноваження щодо обслуговування Державного бюджету України, просить відмовити у задоволенні позову до Головного управління Державного казначейства України у Запорізькій області. Представник відповідача Кам”янсько-Дніпровського районного відділу УМВС України в Запорізькій області проти позову заперечує просить суд відмовити у задоволенні позову. Всебічно дослідивши обставини справи, заслухавши пояснення позивача та його представника, представників відповідачів, дослідивши письмові докази, суд виходить з наступного. Як зазначено у п.2 ч.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24.12.99р. N 13, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо). Тому, з цих підстав посилання позивача на ст.ст. 74, 117,116, 233, 237, 238 КЗПП України є помилковими. Правовідносини які виникли між сторонами регулюються Законом України “Про міліцію”, Положенням “про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх” затвердженого Постановою КМУ від 29 липня 1991 р. N 114 та іншими нормативно-правовими актами. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] в період часу з 28 липня 1994 року по 09 серпня 2005 року проходив службу в Кам”янсько-Дніпровському районному відділі управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області. Як вбачається з довідки за № 39/1429 від 16.02.2007 року за час проходження служби, а саме в 2001 році та в 2005 році позивачу [PERSON] чергова відпустка не надавалась (а.с.10). Згідно п. 56 “Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх” затвердженого Постановою КМУ від 29 липня 1991 р. N 114 Особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористані відпустки виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства. Відповідно до п. 12 “Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх” затвердженого Постановою КМУ від 29 липня 1991 р. N 114 - Особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ одержують грошове і речове забезпечення за нормами, встановленими законодавством. Відповідно до Указу Президента N 926/96, 04.10.1996 «Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ”, надається разова грошова допомога в розмірі грошового утримання. Відповідно до ч.2 ст.99 КАС України звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Позивач звернувся до суду з позовом 01.04.2008р. про поновлення пропущеного строку не заявляє. Відповідно ч.1 ст.100 КАС України, пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Тому суд вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають, в зв'язку зі спливом річного строку звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи. На підставі викладеного

Результат розгляду: denied