Рішення адміністративного суду від 2008-05-16 00:00:00+03

28 березня 2008 року до Ржищівського міського суду Київської області надійшов адміністративний позов [PERSON]до Ржищівського міського управління праці та соціального захисту населення про стягнення недоотриманих належних сум щорічної допомоги на оздоровлення, в якій вказано, що позивачка є евакуйованою в 1986 році із зони відчуження 2 категорії, що підтверджується відповідним посвідченням, виданим 13.11.1998 року. Відповідно до ст. 48 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” евакуйованим в 1986 році із зони відчуження 2 категорії, включаючи дітей, виплачується щорічна допомога на оздоровлення в розмірі трьох мінімальних заробітних плат. За 2000, 2001, 2002, 2006, 2007 роки позивачка отримала допомогу на оздоровлення в розмірах значно нижчих ніж це передбачено ст. 48 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”. Щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам за місцем їх проживання органами соціального захисту населення. Позивачка звернулась до відповідача з проханням провести перерахунок та виплатити їй недоотримані кошти, але відповідач відмовився, про що позивачка була повідомлена письмово, а тому вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Питання щодо виплати недоотриманих сум щорічної допомоги на оздоровлення вже неодноразово розглядалось та вирішувалось найвищими судовими інстанціями держави, а саме: - Вищий Адміністративний Суд України: 2.06.2006 року, по справі стосовно позову до управління праці та соціального захисту населення Пролетарської районної ради м. Донецька про стягнення недоотриманих сум на оздоровлення за 2002, 2003, 2004 роки. - Верховний Суд України: - 8.06.2005 року, стосовно позову до управління соціального захисту населення Кіровської районної адміністрації м. Макіївки про стягнення недоотриманих грошових сум на оздоровлення за 2001 рік; - 14.11.2006 року, по справі за позовом [PERSON]. до Торезького управління праці та соціального захисту населення Донецької області про стягнення заборгованості по шорічній допомозі на оздоровлення. Всі касаційні скарги позивачів були задоволені. Найвищі судові інстанції зобов'язали відповідні управління соціального захисту населення провести перерахунок одноразових допомог та провести виплату недоотриманих коштів за відповідні роки. Управління праці та соціального захисту населення Ржищівської міської ради відмовило позивачці в перерахунку щорічної допомоги на оздоровлення, тому, згідно з ст. 70 Закону вона змушена звернутись за захистом своїх прав до суду. Позивачка просить суд зобов'язати Ржищівське міське управління праці та соціального захисту населення зробити перерахунокдопомоги на оздоровлення за 2000, 2001, 2002, 2006, 2007 роки та стягнути з Ржищівського міського управління праці та соціального захисту населення на її користь недоотримані суми допомоги на оздоровлення за відповідні роки. 21 квітня 2008 року до Ржищівського міського суду надійшло заперечення Ржищівського міського управління праці та соціального захисту населення на адміністративний позов [PERSON], в якому вказано, що управління праці та соціального захисту населення в своїй роботі керується Конституцією України, Законом України “Про місцеве самоврядування”, ЗУ “Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, Постановами КМУ, розпорядженням Головного управління праці та соціального захисту населення, Положенням про управління праці та соціального захисту населення, посадовими інструкціями та іншими нормативними актами. В 2007 році позивачка звернулась до Ржищівського міського УПСЗН з заявою про виплату щорічної грошової допомоги, 26 грудня 2007 року було надано письмову відповідь. Відповідно до ст. 48 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” дійсно передбачено, що щорічна допомога на оздоровлення інвалідам 2 групи внаслідок Чорнобильської катастрофи становить п'ять мінімальних заробітних плат, але у відповідності до ст. 67 даного Закону встановлено, що конкретний розмір всіх доплат, пенсій і компенсацій підвищується Кабінетом міністрів України. А також, згідно ст. 62 даного Закону встановлено, що порядок застосування Закону проводиться у порядку, визначеному Кабінетом міністрів України, рішення якого є обов'язковим для виконання міністерствами та іншими центральними органами державної виконавчої влади, всіма суб'єктами господарювання незалежно від їх відомчої підпорядкованості та форм власності. Починаючи з 1996 року в Законах України “Про встановлення розміру мінімальної заробітної плати”, які приймались Верховною Радою України на відповідні роки, встановлено, що до прийняття Верховною Радою України змін до законів, у нормах яких для розрахунків застосовується мінімальний розмір заробітної плати, не застосовувати його як розрахункову величину для визначення розмірів допомоги, компнесаційних та інших виплат. Кабінету міністрів України доручалось здійснювати застосування цих норм, виходячи з реальних можливостей видаткової частини Державного бюджету України на відповідний рік. Статтею 63 Закону закріплюється норма, щодо фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, за рахунок державного бюджету, а виконання даного Закону залежить від фінансових ресурсів доходної частини державного бюджету України. Згідно ч. 2 ст. 95 Конституції України виключно Законом України “Про Державний бюджет України” визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір та цільове спрямування цих видатків. Відповідно до п. 5 ст. 51 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та проводять видатки в межах бюджетних асигнувань. Згідно з бюджетними призначеннями та враховуючи вимоги ст. 95 Конституції України, Бюджетного кодексу України, Кабінет міністрів України встановив розміри одноразової компенсації на оздоровлення, визначені постановою КМ України від 12 липня 2005 року № 562 “Про щорічну допомогу на оздоровлення громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”. Даною постановою КМ України встановив гарантований мінімальний розмір розрахункової величини для всіх видів виплат, передбачених ЗУ “Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”. Відповідно до постанови КМ України від 12 липня 2005 року № 562 “Про щорічну допомогу на оздоровлення громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” та постанови КМ України від 26 липня 1996 року № 836 “Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” позивачці було виплачено кошти в повному обсязі. Отже, Ржищівське міське УПСЗН проводячи нарахування коштів за компенсацію на оздоровлення позивачці діяло в правовому полі, ніяким чином не порушуючи вимог чинного законодавства. В судовому засіданні позивачка свої вимоги підтримала та просила суд зобов'язати Ржищівське міське УПСЗН здійснити перерахунок допомоги на оздоровлення за 2000, 2001, 2002, 2006, 2007 роки та стягнути з Ржищівського міського управління праці та соціального захисту населення на її користь недоотримані кошти грошової допомоги на оздоровлення за 2000, 2001, 2002, 2006, 2007 роки відповідно до здійсненого перерахунку. Представник відповідача Апостол С.М. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з вищенаведених підстав та просить суд відмовити [PERSON]в задоволенні позову в повному обсязі. Суд, заслухавши позивачку, представника відповідача та дослідивши матеріали справи приходить до висновку, що позов [PERSON]до Ржищівського міського управління праці та соціального захисту населення про стягнення недоотриманих належних сум щорічної допомоги на оздоровлення підлягає задоволенню в повному обсязі, обгрунтовуючи своє рішення нижченаведеними доказами. Згідно ч. 4 ст. 48 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” щорічна допомога на оздоровлення виплачується в таких розмірах: інвалідам І і ІІ групи - п'ять мінімальних заробітних плат; інвалідам ІІІ групи, дітям-інвалідам - чотири мінімальні заробітні плати; учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії - п'ять мінімальних заробітних плат; учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 3 категорії - три мінімальні заробітні плати; кожній дитині, яка втратила внаслідок Чорнобильської катастрофи одного з батьків, - три мінімальні заробітні плати; евакуйованим із зони відчуження у 1986 році, включаючи дітей, - три мінімальні заробітні плати. Щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам за місцем їх проживання органами соціального захисту населення. Закон України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 50 Конституції України кожен має право на безпечне для життя і здоров'я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди. Згідно ст. 8 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Таким чином, зважаючи на вищезазначені положення Конституції України та Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, суд приходить до висновку, що відповідачу при нарахуванні коштів на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, слід керуватись конкретними розмірами, вказаними в законі, а саме, в розділі VІІІ Закону вказано про розміри пенсій і компенсацій особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4. Посилання представника відповідача на ту обставину, що позивачка отримує кошти на оздоровлення в меньшому розмірі, ніж передбачено ст. 48 вищезгаданого Закону в зв'язку з тим, що нарахування коштів на оздоровлення відбувається на підставі ст. 67 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” та на підставі постанови КМ України від 12 липня 2005 року № 562 “Про щорічну допомогу на оздоровлення громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” та постанови КМ України від 26 липня 1996 року № 836 “Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” суд вважає неправомірним з тієї позиції, що дані посилання прямо суперечать ст. 67 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, де, зокрема, зазначено, що конкретні розміри всіх доплат, пенсій і компенсацій підвищуються Кабінетом Міністрів України відповідно до зміни індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної плати. В даній нормі закону йдеться саме про підвищення розмірів всіх доплат, пенсій та компенсацій, а ні в якому разі про зменшення чи погіршення становища громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Крім того, суд зазначає, що посилання відповідача на постанову КМ України від 26 липня 1996 року № 836 “Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” є необгрунтованою, оскільки дана постанова втратила чинність 12 липня 2005 року. Суд вважає, що відповідачем прямо порушено ч. 2 ст. 19 Конституції України, де зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Таку ж позицію роз'яснює Верховний Суд України, оскільки, згідно рішення судової палати у цивільних справах ВС України від 8 червня 2005 року, було задоволено позов [PERSON]. до управління праці та соціального захисту населення Кіровської районної адміністрації міста Макіївка про стягнення недоотриманих грошових сум щорічної допомоги на оздоровлення. Рішення ВС України стосувалось того ж самого предмету позову, що і в даному випадку. Отже, суд вважає, що постанова КМ України від 12 липня 2005 року № 562 “Про щорічну допомогу на оздоровлення громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” суперечить Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”. Також, суд наголошує, що дану позицію виявив у своєму рішенні Конституційний Суд України за № 8-рп/2005 від 11 травня 2005 року, який виконує завдання, передбачені в ст. 3 Закону України “Про Конституційний Суд України”, зазначивши, що відповідно до ч. 1 ст. 50 Конституції України кожен має право на безпечне для життя і здоров'я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди і згідно положень ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод. Закон про Державний бюджет на відповідний рік має обмежений термін дії, тобто являється Законом тимчасової дії - на період певного бюджетного періоду (п. 20 ст. 2 Бюджетного кодексу України), який становить 1 календарний рік, що починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року (ч. 1 ст. 3 Бюджетного кодексу України), а тому даний закон не може скасовувати або звужувати, чи встановлювати розміри щорічної допомоги на оздоровлення, які встановлені в Законі України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", котрий є Законом постійної дії, тому що порушується конституційний принцип верховенства права, закріплений ст. 8 Конституції України. Згідно зі ст. ст. 95, 96 Конституції України законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків і Державний бюджет України затверджується щорічно Верховною Радою України на період з 1 січня по 31 грудня, проте, відповідно до ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Крім того, згідно ст. 46 Конституції України кожен громадянин України має право на соціальний захист. Виходячи з положень ст. ст. 8, 22, 46 Конституції України виплата щорічної разової грошової допомоги на оздоровлення особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та іншим категоріям осіб, зазначеним у Законі України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" є соціальною гарантією і не можуть бути скасованими, а також не можуть бути звужені за їх змістом і обсягом при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Крім того, рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007 положення п. 30 ст. 71 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" щодо зупинення на 2007 рік дії ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" було визнано неконституційним. Також, згідно з Законом України “Про внесення змін до Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” від 5 жовтня 2006 року № 231 дія положень цього Закону не може призупинятись іншими законами, крім законів про внесення змін до цього Закону. Також судом не можуть бути прийняті до уваги пояснення представника відповідача, що відсутності коштів на виплату даної допомоги в розмірі, що закріплений в Законі України “Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”. Згідно з ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ст. 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини” від 23.02.2006 року № 3477-ІУ, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду, як джерело права. У рішенні, ухваленому 30.11.2004 року у справі “[PERSON] проти України”, Європейський суд з прав людини вказав, що для держави неприпустимо пояснювати невиплату боргу браком бюджетних коштів. Що стосується конкретного розміру коштів, які необхідно стягнути на користь позивача, то згідно ч. 7 ст. 48 Закону України “Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати. Про порушення свого права щодо отримання в повному обсязі разової грошової допомоги на оздоровлення, як евакуйованій в 1986 році із зони відчуження 2 категорії, позивачка дізналась в грудні 2007 року з відповіді Ржищівського управління праці та соціального захисту населення від 26 грудня 207 року № 2604. Таким чином, позивачкою не пропущені строки звернення до суду за захистом порушеного її права. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є евакуйованою в 1986 році із зони відчудження 2 категорії, а згідно ст. 48 ЗУ "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” передбачена щорічна допомога на оздоровлення евакуйованим 2 категорії в розмірі трьох мінімальних заробітних плат. Враховуючи вищевикладене,

Результат розгляду: granted