Рішення адміністративного суду від 2008-03-25 00:00:00+02

Постановою Вищого господарського суду України від 22 серпня 2007 року частково задоволено касаційну скаргу ДПІ у Київському районі м. Харкова по справі за позовом ДПІ у Київському районі м. Харкова до ТОВ «ДАН», СПД [PERSON]. про визнання угоди недійсною, рішення господарського суду Харківської області від 18.05.2006р. та постанова Харківського апеляційного господарського суду від 24.07.2006р. по даній справі скасовано, справу направлено до Господарського суду Харківської області для розгляду зі стадії прийняття позовної заяви за правилами КАС України. Постановою Вищого господарського суду України від 21 листопада 2007 р. дану справу направлено для розгляду до Харківського окружного адміністративного суду. Позивач в своїй позовній заяві просить визнати недійсною угоду, по якій складено усний договір та виписано податкову накладну № 0303 від 03.03.2003р. на суму 39 384,60 грн. між відповідачами та застосувати наслідки, передбачені ст. 49 ЦК України. В обґрунтування заявленого позову зазначив, що перевіркою було встановлено, що відповідач [PERSON]. уклав усний договір купівлі-продажу з відповідачем - ТОВ «Дан», останнім виписано податкову накладну № 0303 від 03.03.2003р. на суму 39384,60 грн., в тому числі ПДВ - 6564,10 грн. Товарно - матеріальні цінності передано відповідно до видаткової накладної № 0303 від 03.03.2003р. на суму 39384 грн., оплату здійснено відповідно квитанцій прибуткового касового ордеру № 286 від 21.03.2003р. на суму 6000,00 грн., № 285 від 20.03.2003р. на суму 6000,00 грн., № 288 від 25.03.2003р. на суму 6000,00 грн., № 287 від 24.03.2003р. на суму 3500,00 грн., № 290 від 28.03.2003р. на суму 6000,00 грн., № 289 від 26.03.2003р.на суму 7600,00 грн. , № 300 від 31.03.2003р. на суму 4284,60 грн. Як правову підставу позовних вимог позивач вказав ст. 35 ГПК України та відповідно уточнив, зазначивши ст. 72 КАС України, відповідно до якої обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, господарській, цивільній або кримінальній справі , що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва визнано недійсними установчі документи ТОВ «ДАН» з 11.102002р., свідоцтво платника ПДВ - з 07.11.2002р.,в судовому засідання Оболонським районним судом м. Києва в судовому засіданні встановлено, що ТОВ «Дан» не знаходиться за місцем своєї реєстрації, звітність не надавало, засновник [PERSON]. та [PERSON]. вийшли з числа засновників шляхом складання заяви у нотаріуса. Таким чином, корпоративні права на ТОВ «Дан» були передані особі, яка в подальшому після отримання печатки підприємства відкрила поточний рахунок у ЗАТ КБ «Донкредитінвест», не повідомивши про це державну податкову інспекцію, чим порушено ст. 8 Закону України «Про підприємництво». На підставі викладеного установчі документи ТОВ «Дан» було визнано недійсним з огляду на те, що ТОВ «Дан» не знаходилось за місцем своєї реєстрації, яке було змінено після передачі корпоративних прав. Підтвердженням наявності наміру відповідача - ТОВ «Дан» на приховування від оподаткування доходів позивач вважає рішення Оболонського районного суду м. Києва. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, наведених в позовній заяві. Відповідач СПДФО [PERSON]. проти позову заперечував, посилаючись на відсутність у сторін умислу на вчинення угоди, яка суперечить інтересам держави та суспільства. Представник другого відповідача - ТОВ «Дан», повідомленого належним чином про час та місце розгляду справи, до суду не прибув, про причини неявки суд не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до норм цивільного законодавства правоздатність юридичної особи виникає з моменту реєстрації її статуту. Одночасно з правоздатністю юридичної особи виникає дієздатність. Виникнення дієздатності означає, що юридична особа своїми діями може створювати і здійснювати цивільні права та обов'язки. На день укладення спірної угоди ТОВ «Дан» не було виключено з Державного реєстру підприємств, установ та організацій України, отже мало право укладати цивільно-правові угоди, у тому числі і усні договори. Відповідно до ст. 48 ЦК України 1963 року недійсною є угода, яка не відповідає вимогами закону, а тому не тягне за собою правові наслідки, які бажали створити сторона чи сторони при здійсненні цієї угоди. В ході розгляду справи судом встановлено, що спірна усна угода була укладена та виконана. Позивач не заперечує проти факту отриманням відповідачем - СПДФО [PERSON]. товарів від ТОВ «Дан» на суму 39384,60 грн. Згідно ст. , ст. 153,154 ЦК України 1963 року якщо сторони домовились укласти договір у певній формі , він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми, хоч би за законом для даного виду договорів ця форма і не була потрібна. Якщо згідно з законом або угодою сторін договір повинен бути укладений в письмовій формі , він може бути укладений як шляхом складання одного документу, підписаного сторонами, так і шляхом обміну листами, телеграмами та інш. Таким чином не надано доказів того, що усний договір, укладений між відповідачами, угоду за яким просить визнати недійсною на підставі ст. 48 ЦК УРСР позивач, не відповідає вимогам та умовам законодавства щодо дійсності угод. Щодо вимоги про визнання спірної угоди недійсною на підставі ст. 49 ЦК УРСР 1963 року , суд відзначає наступне. Відповідно до ст. 49 ЦК УРСР недійсними є угоди, укладені з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства. Необхідною умовою визнання угод недійсними є наявність в однієї чи обох сторін спеціальної мети зашкодити інтересам держави та суспільства. Згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 1978 року зі змінами та доповненнями недійсною на підставі ст. 49 ЦК недійсними визнаються угоди, які укладені з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства , тобто порушують основні принципи існуючого суспільного ладу. До них, зокрема, належать угоди, спрямовані на використання всупереч закону колективної, державної або приватної власності з корисливою метою, приховування фізичними чи юридичними особами від оподаткування доходів, використання майна, що знаходиться у їх власності або користуванні, на шкоду правам, свободам громадян , інтересам суспільства , на незаконне відчуження землі або незаконне нею користування, розпорядження чи придбання всупереч встановленим правилам предметів, вилучених з обігу або обмежених в обігу. Для прийняття рішення в спорі про визнання угоди недійсною в порядку ст. 49 ЦК необхідно встановити вину сторін в Фомі умислу. Наявність умислу у сторін (сторони) угоди означає, що вона, виходячи з обставин справи, усвідомлює або повинна усвідомлювати протиправність угоди, що укладається і суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагне або свідомо допускає настання протиправних наслідків. Умисел юридичної особи визначається як умисел тієї посадової особи або іншої фізичної особи, яка підписала договір від імені юридичної особи, маючи на це належні повноваження. За відсутності таких повноважень наявність умислу у юридичної особи не може вважатися встановленою. Суду не надано доказів повноважень особи, яка видала податкову накладну. Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не у порядку, встановленому законом і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Таким чином доказом наявності вини сторін у формі умислу може бути лише обвинувальний вирок суду в кримінальній справі, що набрав законної сили, з питань чи мали місце певні дії та ким вони вчинені. Доказів наявності такого вироку суду позивач суду не надав. Суд також не бере до уваги посилання позовної заяви на наявність умислу у сторін на приховування доходів від оподаткування, оскільки особа, від імені якої видано податкову накладну, не є платником податку на додану вартість, оскільки доказів виключення другого відповідача з реєстру платників ПДВ не надано, акт про анулювання свідоцтва платника ПДВ другого відповідача не свідчить про таке виключення. Відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, тим більше, що позивач в даному випадку звернувся до суду як суб'єкт владних повноважень. За таких обставин суд вважає позовні вимоги необґрунтованими. На підставі викладеного, ст. , ст. 8,62 Конституції України, ст. , ст. 145,153,154 ЦК України 1963 року та

Результат розгляду: denied