Рішення адміністративного суду від 2008-07-10 00:00:00+03

У квітні 2007 року позивачка звернувся з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Ямпільської районної державної адміністрації, Державного казначейства України, Міністерства фінансів України про стягнення невиплаченої разової щорічної грошової допомоги учаснику війни за 2004, 2005, 2006 роки в сумі 2250,35 грн., вказуючи, що вона є учасником війни і згідно ст. 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» має право на отримання щорічно до 5 травня відповідного року разової грошової допомоги у розмірі трьох мінімальних пенсій за віком, проте Управлінням праці та соціального захисту населення Ямпільської районної державної адміністрації зазначена допомога в 2004 році йому не була виплачена, а в 2005 і 2006 роках була виплачена у розмірі по 50,00 грн. з посиланням на Закон України «Про державний бюджет України» на відповідні роки. Постановою Ямпільського районного суду Вінницької області від 29.05.2007 року позов задоволено частково: стягнуто з Міністерства фінансів України, шляхом списання Головним Управлінням Державного казначейства України, грошові кошти в сумі 1027,00 грн., перерахувавши їх на рахунок Міністерства Соціальної політики України для подальшої їх виплати [PERSON]. через Управління праці та соціального захисту населення Ямпільської районної державної адміністрації Вінницької області. Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням, Міністерство фінансів подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, та ухвалити нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду - зміні. Відповідачем оскаржується рішення суду в частині стягнення з нього суми разової щорічної грошової допомоги за 2004-2006 роки в розмірі іншому, ніж передбачено Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідні роки. Колегією суддів встановлено, що [PERSON]. являється учасником війни, що підтверджується посвідченням[NUMBER], і має право на пільги, встановлені законодавством України для цієї категорії громадян. Статтею 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що щорічно до 5 травня учасникам війни виплачується разова грошова допомога у розмірі трьох мінімальних пенсій за віком. Відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та Закону України «Про Державний бюджету країни на 2004, 2005, 2006 роки», виплата разової грошової допомоги учаснику війни, має становити: - за 2004 рік - 92,45 х 3 = 277,35 грн.; - за 2005 рік - 332 х 3 = 996 грн.; - за 2006 рік - 359 х 3 = 1077,00 грн.; З матеріалів справи вбачається, що відповідачем разова щорічна грошова допомога в 2004 році взагалі не виплачувалась, в 2005 та 2006 роках була виплачена в розмірі по 50 грн., з посиланням на Закон України «Про державний бюджет України» на відповідні роки. За три роки недоплата склала : 277,35 грн.+ (996,00 грн. - 50,00 грн.) + (1077,00 грн. - 50,00 грн.) = 2250,35 грн. Частиною 3 ст. 2 Закону «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлено, що нормативні акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є недійсними. Законами України «Про Державний бюджет України» на 2004-2006 роки зупинено дію положень Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в частині визначення розміру виплат щорічної разової грошової допомоги ветеранам війни та встановлений інший розмір такої виплати, виходячи із обсягу видатків, виділених на цю мету при формуванні показників Державного бюджету. Обговорюючи питання про можливість застосування до спірних правовідносин Закону України «Про Державний бюджет України» на відповідні роки, колегія суддів виходить з наступного. Згідно приписам ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» звернуто увагу на те, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод (абз.1 п.19). Конституцією України, Україну проголошено демократичною, соціальною, правовою державою (стаття 1), визнано, що найвищою соціальною цінністю в Україні є людина, її права і свободи та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а їх утвердження і забезпечення є головним обов'язком держави (стаття 3), права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними (стаття 21), їх зміст і обсяг при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не може бути звужений (стаття 22). Зупинення дії положень законів, якими визначено права і свободи громадян, їх зміст та обсяг, є обмеженням прав і свобод і може мати місце лише у випадках, передбачених Основним Законом України (лише в умовах воєнного або надзвичайного стану на певний строк). Рішенннями Конституційного Суду України роз'яснено, що окремі положення Законів про Державний бюджет України щодо зупинення або обмеження пільг, компенсацій і гарантій є такими, що не відповідають Конституції України. Встановлений частиною другою статті 95 Конституції України, частиною другою статті 38 Бюджетного Кодексу перелік правовідносин, які регулюються Законом про Державний бюджет України, є вичерпним, а тому цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов'язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України, зокрема Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та не може будь-яким чином змінювати визначене іншими законами України правове регулювання суспільних відносин. За змістом положень частин 2 і 3 статті 22 Основного Закону України конституційні права гарантуються, а держава повинна утримуватись від прийняття будь-яких актів, які призводили б до скасування чи звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Встановлення Законами України «Про Державний бюджет України» на відповідні роки, розміру виплат щорічної разової грошової допомоги ветеранам війни, виходячи із обсягу видатків, виділених на цю мету при формуванні показників Державного бюджету, обмежило обсяг прав даної категорії громадян, визначених Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Залишивши незмінним зміст права на отримання щорічної разової грошової допомоги, Закони про Державний бюджет України на відповідні роки звузили обсяг цього права, встановивши інший (менший) розмір такої виплати, і водночас фактично скасували конституційну гарантію забезпечення належних умов існування ветеранів війни. Суд першої інстанції при розрахунку суми разової щорічної допомоги, обґрунтовано керувався положеннями Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а не положеннями Закону України «Про Державний бюджет України» на відповідні роки, але застосував іншу норму матеріального права при розрахунку суми недоплат щорічної допомоги на оздоровлення позивачки. Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 2, 201 КАС України, підставою для зміни постанови або ухвали суду першої інстанції є правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права.

Результат розгляду: denied