Рішення адміністративного суду від 2008-03-03 00:00:00+02

В липні 2004 року Нововодолазька міжрайонна державна податкова інспекція Харківської області звернулася до господарського суду Харківської області з позовною заявою про визнання недійсною угоди № 20 від 18.10.2002 року, укладеної між Малим приватним підприємством «Овен» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Опт Трейдинг». Рішенням Господарського суду Харківської області від 07.12.2004 року позов задоволено: визнано недійсною на підставі ст. 49 ЦК УРСР угоду, укладену між МПП «Овен» та ТОВ «Опт Трейдинг» № 20 від 18.10.2002 року як таку, що укладена з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства; стягнуто з ТОВ «Опт Трейдинг» на користь Державного бюджету України судові витрати. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05.06.2007 року рішення Господарського суду Харківської області від 07.12.2004 року у справі № 13/280-04 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Позивач, Нововодолазька міжрайонна Державна податкова інспекція Харківської області надав до суду уточнення позовних вимог та просить суд визнати угоду недійсною, укладену між ТОВ „Опт Трейдинг” та МПП „Овен” відповідно до договору № 20 від 18.10.2002 року на суму 48950,00 грн. (в т.ч. ПДВ - 8158,33 грн.), судові витрати просить покласти на відповідача. 1-й відповідач, МПП „Овен”, в судове засідання не прибув про причини неявки суду не повідомив, заперечення на адміністративний позов не надав. 2-й відповідач, ТОВ „Опт Трейдинг”, в судове засідання також не з'явився, заперечення на адміністративний позов не надав. Відповідачі про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися повістками з поштовими повідомленнями, які направлялись за офіційним місцем знаходження згідно довідки органу реєстрації, однак були повернуті поштою до суду. Згідно з ст. 35 Кодексу адміністративного судочинства України відповідачі є належно повідомленими про дату, час та місце судового засідання. Відповідачі відзив на позов не надали, правом участі судовому засіданні не скористалися. Суд вважає, що нез'явлення відповідачів в судове засідання не перешкоджає розгляду справи за наявними в ній матеріалами. В обґрунтування своїх позовних вимог орган податкової служби посилається на те, що між відповідачами 18.10.2002 р. була укладена угода № 20, відповідно до якої 1-й відповідач передав у власність 2-го відповідача товарно-матеріальні цінності, а саме: постільну білизну та халати робочі на загальну суму 48950,00 грн., в т.ч. ПДВ - 8158,33 грн. Позивач вказує на те, що рішенням місцевого суду Калінінського району м. Донецька від 31.10.2002 року визнано недійсними установчі документи ТОВ «Опт Трейдинг» з моменту їх державної реєстрації та свідоцтво платника ПДВ - з моменту видачі. Крім того, позивач посилається на здійснення фіктивної господарської діяльності від імені ТОВ «Опт Трейдинг», оскільки засновники підприємства здійснили державну реєстрацію товариства на прохання невідомої людини та підприємницькою діяльністю не займалися. Позивач посилається на встановлені факти неподання звітності до контролюючих органів 2-м відповідачем, відсутність сплати податку на додану вартість 2-м відповідачем, стверджуючи, що це є достатнім доказом спрямованості умислу суб'єкта підприємницької діяльності на приховування від оподаткування прибутків та доходів, а відтак - підтвердженням укладення спірних зобов'язань з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з такого. При розгляді матеріалів справи судом встановлено, що 18.10.2002 року між Малим приватним підприємством «Овен» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Опт Трейдинг» укладено угоду № 20, згідно якої останнє передало у власність МПП «Овен» постільну білизну та халати робочі на загальну суму 48950,00 грн., в тому числі ПДВ - 8158,33 грн. Суму ПДВ по укладеній угоді МПП «Овен» включило до складу податкового кредиту. Рішенням місцевого суду Калінінського району м. Донецька від 31.10.2002 року визнано недійсними установчі документи ТОВ «Опт Трейдинг» з моменту їх державної реєстрації та свідоцтво платника ПДВ - з моменту видачі, тобто з 03.10.2002 року. На думку позивача вказане рішення суду свідчить про наявність мети у ТОВ «Опт Трейдинг» на приховування від оподаткування прибутків та доходів, адже підприємство було зареєстровано на підставних осіб - [PERSON], [PERSON], які отримали винагороду за реєстрацію підприємства та не мали наміру займатися підприємницькою діяльністю. Суд зазначає, що визнання недійсними установчих документів юридичної особи та подальше анулювання свідоцтва платника податку на додану вартість саме по собі не тягне за собою недійсність всіх угод, укладених з моменту державної реєстрації такої особи і до моменту виключення з державного реєстру, та не позбавляє правового значення виданих за такими господарськими операціями податкових накладних. Матеріалами справи підтверджено те, що на момент здійснення господарських операцій, 2-й відповідач знаходився в Єдиному державному реєстрі, а також мав свідоцтво про реєстрацію платником податку на додану вартість. За таких обставин покупець не може нести відповідальність як за несплату податків продавцем, так і за можливу недостовірність відомостей про них, включених до Єдиного державного реєстру, за умови необізнаності покупця щодо такої. Відповідно до п.1.3 ст.1 Закону України "Про податок на додану вартість", платник податку - особа, яка згідно з цим Законом зобов'язана здійснювати утримання та внесення до бюджету податку, що сплачується покупцем, або особа, яка імпортує товари на митну територію України. Платники податку, визначені у підпунктах "а", "в", "г", "д" пункту 10.1 статті 10, відповідають за дотримання достовірності та своєчасності визначення сум податку, а також за повноту та своєчасність його внесення до бюджету відповідно до закону (п.10.2. ст.10 Закону). Таким чином, як випливає з вищенаведеного, сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі в разі ухилення від сплати) при фактичному здійсненні господарської операції не впливає на податковий кредит покупця. Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Аналіз матеріалів справи свідчить про те, що дії сторін по спірним зобов'язанням здійснені з дотриманням порядку проведення господарських відносин. При укладенні господарського зобов'язання сторони не обумовлювали будь-які зобов'язання чи відповідальність сторін щодо сплати податків. Зі змісту угоди не випливає мета на ухилення від сплати податків та намір сторін діяти відповідним чином, а згідно з ст. 49 Цивільного кодексу УРСР, саме мета, завідомо суперечна інтересам держави і суспільства є підставою для можливого визнання угоди недійсною. Наявність умислу у сторони угоди означає, що вона, виходячи з обставин справи, усвідомлювала або повинна була усвідомлювати протиправність угоди, що укладається, і суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнула або свідомо допускала настання протиправних наслідків. Умисел юридичної особи визначається як умисел тієї посадової або іншої фізичної особи, що уклала угоду від імені юридичної особи, маючи на це належні повноваження. За відсутності таких повноважень наявність умислу у юридичної особи не може вважатися встановленим. Наявність умислу є предметом доказування в кримінальному процесі. Під час розгляду справи позивач не надав до матеріалів цієї справи вироку суду у кримінальній справі щодо суперечності інтересам держави діяльності ТОВ „Опт Трейдинг” та МПП „Овен”. Крім того, суд звертає увагу на таке. Цивільний кодекс України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, серед правових наслідків вчинення правочину, який порушує публічний порядок, не встановлює санкцій, аналогічних тим, які були встановлені ст. 49 ЦК УРСР. Разом з тим, такі санкції встановлені Господарським кодексом України. Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України, який набрав чинність з 1 січня 2004 року, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Положення статей 207 та 208 Господарського кодексу України слід застосовувати з урахуванням того, що правочин, який вчинено з метою завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, водночас суперечить моральним засадам суспільства, а тому згідно з ч. 1 ст. 203, ч. 2 ст. 215 ЦК України є нікчемним, і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Органи державної податкової служби, вказані в абзаці першому ст. 10 Закону України "Про державну податкову службу в Україні", можуть на підставі п. 11 цієї статті звертатись до судів з позовами про стягнення в доход держави коштів, одержаних за правочинами, вчиненими з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їхню нікчемність. У разі задоволення позову висновок суду про нікчемність правочину має міститись у мотивувальній, а не в резолютивній частині судового рішення. Санкції застосовуються за вчинення правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Разом з тим, за змістом ч. 1 ст. 208 ГК України застосування цих санкцій можливе лише в разі виконання правочину хоча б однією стороною. Санкції, встановлені ч. 1 ст. 208 цього Кодексу, не можуть застосовуватися за сам факт несплати податків (зборів, інших обов'язкових платежів) однією зі сторін договору. За таких обставин правопорушенням є несплата податків, а не вчинення правочину. Для застосування санкцій, передбачених ч. 1 ст. 208 Кодексу, необхідним є наявність умислу на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Частиною 1 ст. 208 ГК України передбачено застосування санкцій лише судом. Це правило відповідає нормі ст. 41 Конституції України, згідно з якою конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Оскільки санкції, передбачені цією частиною, є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в доход держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, то такі санкції не є цивільно-правовими, а є адміністративно-господарськими як такі, що відповідають визначенню ч. 1 ст. 238 ГК України. Тому такі санкції можуть застосовуватись лише протягом строків, встановлених ст. 250 ГК України. Щодо несплати відповідачем податків, то відповідно до ст.10 Закону України «Про податок на додану вартість», безпосередньо платник податку несе відповідальність за дотримання достовірності та своєчасності визначення сум податку, а також за повноту та своєчасність його внесення до бюджету відповідно до закону. Таким чином, сама по собі несплата податку продавцем при фактичному здійсненні угоди не може впливати на податковий кредит покупця та не може бути підставою для притягнення його до відповідальності. Чинним законодавством України не передбачений обов'язок сторони по угоді перевіряти достовірність даних, які вказуються контрагентом в його первинних документах та контролювати сплату ним податків. Таким чином, позивач не довів обставин, у чому саме полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета відповідачів при укладенні угоди і чи була вона спрямована на приховування від оподаткування доходів. На підставі викладеного позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Результат розгляду: denied