Рішення адміністративного суду від 2008-10-06 00:00:00+03

[PERSON] є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії та визнаний особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідно до посвідчення № 448143 від 15.06.04р. У 2006 року позивача визнано інвалідом війни 3 групи (посвідчення № 032317 від 07.02.06р.). Позивач є пенсіонером Державної прикордонної служби України та перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві (пенсійна справа № СБ-І 8991). Враховуючи строк служби (вислуга років 29) позивачеві призначено пенсію з 27.04.04р., яка складається з посадового окладу, окладу за військове звання, 40% надбавка за вислугу років, 7,5% надбавка за кваліфікаційну категорію -медицинський та фармацевтичний персонал, 10% 10% як особі, яка працювала в умовах режимних обмежень, 50% надбавка за особливо важливі завдання, 15% надбавка за охорону повітряного і морського простору та важливих об'єктів, премія у розмірі 79%, ІВВВ прирівняні до інвалідів війни з групи інвалідності (3 група) у розмірі 144, 30 грн., надбавка за 1 категорію ЧАЕС (під час служби) інвалідність 3 групи «А»у розмірі 72, 15 грн. та ІВВВ інваліди війни 3 групи (при виконанні обов'язків в/с) у розмірі 50 грн. Станом на вересень 2008 року позивач отримує пенсію з урахуванням надбавок у розмірі 3399, 30 грн. Відповідно до ст. 46 Конституції України право на соціальний захист особи гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Встановивши в законі правові підстави призначення пенсії, їх розміри, порядок обчислення і виплати, законодавець може визначити як загальні умови їх призначення, так і особливості набуття права на пенсію, включаючи для окремих категорій громадян пільгові умови призначення пенсії залежно від ряду об'єктивно значущих обставин, що характеризують трудову діяльність (особливості умов праці, професія, виконувані функції, кваліфікаційні вимоги, обмеження, ступінь відповідальності тощо). Законодавець повинен робити це з дотриманням вимог Конституції України, в тому числі принципів рівності та справедливості. Статтею 1-1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, базується на вимогах Конституції України і складається з цього закону, Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих Законів. Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист громадян України. Зокрема, в рішенні у справі № 1-21/2005 від 11.10.2005р. № 8-рп/2005 зазначено, що пенсійне забезпечення громадян, які виконують або виконували державні функції на посадах із спеціальним статусом, є важливим елементом державних гарантій матеріального і соціального захисту відповідних осіб з метою належного виконання ними особливих професійних обов'язків, пов'язаних у тому числі з певними обмеженнями конституційних прав і свобод. Як вбачається з зазначеного рішення Конституційного Суду України, право та пенсійне забезпечення відповідних категорій громадян, встановлене законами України, є таким, що не підлягає звуженню або обмеженню згідно з вимогами статей 22 та 64 Конституції України. Для окремих категорій осіб передбачено особливий порядок пенсійного забезпечення з урахуванням їх правового статусу, професійних обов'язків, підвищених вимог до дисципліни, обмежень та інших особливостей, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, що й зумовило встановлення додаткових гарантій соціального забезпечення таких осіб. Обмеження цих гарантій суперечить вимогам ст.ст. 3, 22, 48 Конституції України. 22.05.2008р. Конституційним Судом України ухвалено рішення № 10-рп у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень ст. 65 розділу І, пунктів 61, 62, 63, 66 розділу II, пункту 3 розділу III Закону «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України»і 101 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 67 розділу І, пунктів 1-4, 6-22, 24-100 розділу II Закону України «Про Державний України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України»(справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України). Даним рішенням (п. 2) визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, положення п. 29 розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України»цього закону, яким встановлено обмеження максимального розміру пенсії звільненим з військової служби. Розглядаючи дану справу, Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що «зупинення на 2008 рік оспорюваними положеннями Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін деяких законодавчих актів України»дії окремих норм правових актів (ст. 67 розділу І цього Закону), внесення до деяких законодавчих актів змін і доповнень та визнання законів такими, що втратили чинність (розділ II цього Закону), призвело до фактичного скасування чи звуження змісту і обсягу існуючих прав і свобод людини і громадянина, оскільки однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування (ч. 2 ст. 22 Конституції України)». Тлумачення словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в ч. 3 ст. 22 Конституції України, Конституційний Суд України дав у рішенні від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 (справа про постійне користування земельними ділянками), згідно з яким «конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними». При цьому, Конституційний Суд України зазначив, що «загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена»(абзац 4 підпункту 5.2 пункту 5 мотивувальної частини). Отже, визнання Законом України «Про Державний бюджет України 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України»правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до змін і доповнень стосовно закріплених у них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України визначив як скасування або обмеження цих прав і свобод. Законом України «Про Державний бюджет країни на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України»внесено зміни, якими доповнено ч. 5 ст. 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»про те, що максимальний розмір пенсій, призначених відповідно до цього Закону (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсій, встановлених законодавством) не може перевищувати дванадцять мінімальних розмірів пенсії за віком, встановленої абз. 1 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», що суперечить положенням ст. 22 Конституції України. Відповідно до п. 6 рішення Конституційного Суду України, воно має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей законів, що визнані неконституційними. Окрім того, з метою забезпечення правильного та однакового застосування судами законодавства Пленум Верховного Суду України своєю постановою №8 від 13.06.2007р. «Про незалежність судової влади»(п. 19) роз'яснив, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також: нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод». Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні у справі «Кечко проти України», та положення ч.1 ст. 58 Конституції України про незворотність дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, суд приходить до висновку, що реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Як свідчить позиція Європейського Суду з прав людини у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом -відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, в даному спорі -це розмір щомісячної додаткової пенсії позивача за шкоду, заподіяну його здоров'ю Чорнобильською катастрофою, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органами публічної влади такої політики чи поведінки. Статтею 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»встановлено, що мінімальний розмір пенсії за віком визначається виключно законами України. Державні соціальні гарантії є обов'язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності. У відповідності зі ст. 2 цього Закону державні соціальні стандарти і нормативи встановлюються з метою визначення механізму реалізації соціальних прав та державних соціальних гарантій громадян, визначених Конституцією України. На основі соціальних стандартів визначаються розміри основних соціальних гарантій: мінімальних розмірів заробітної плати та пенсії за віком, інших видів соціальних виплат і допомоги. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»базовим державним соціальним стандартом є прожитковий мінімум, встановлений законом, на основі якого визначаються державні соціальні гарантії та стандарти у сферах доходів населення, житлово-комунального, побутового, соціально-культурного обслуговування, охорони здоров'я та освіти. Згідно ст. 17 цього Закону основні державні соціальні гарантії встановлюються законами з метою забезпечення конституційного права громадян на достатній життєвий рівень. До числа основних державних соціальних гарантій включається мінімальний розмір пенсії за віком. Основні державні соціальні гарантії, які є основним джерелом існування, не можуть бути нижчими від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Отже, розмір мінімальної пенсії за віком, що визначає розмір щомісячної додаткової пенсії позивача за шкоду, заподіяну його здоров'ю Чорнобильською катастрофою, не може бути нижчим прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. встановлюється щорічно законами України про Державний бюджет України на відповідний рік. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, проте враховуючи дату прийняття КСУ рішення 22.05.08р., то перерахування пенсії позивача має бути проведено саме з цієї дати, а тому позов визнається таким, що підлягає задоволенню частково.

Результат розгляду: denied