Рішення адміністративного суду від 2008-09-26 00:00:00+03

Позивач [PERSON]звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини А 1671 про визнання дій неправомірними та незаконними, стягнення компенсації за неотримане продовольче забезпечення з 11.03.2000 року по 23.12.2005 року у сумі 34160,97 грн. В судовому засіданні позивач вказав, що належним відповідачем у справі є військова частина А 1671. Уточнив позовні вимоги та просив визнати неправомірними дії відповідача щодо невиплати позивачу компенсації за неотримане продовольче забезпечення в розмірі 34160,97 грн. (з урахуванням індексу інфляції), стягнути з відповідача вказану суму заборгованості. Позивач в судовому засіданні надав пояснення, які повністю співпадають з позицією, що викладена в позовній заяві, позов просив задоволити повністю. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, а зокрема зазначив, що позивачем порушено строк звернення до адміністративного суду на застосуванні наслідків, передбачених ст. 100 КАС України. В обґрунтування правомірності дій відповідача, представник відповідача посилається на Закон України 17.02.2000 року «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» (яким було призупинено дію частини 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в частині одержання військовослужбовцями грошової компенсації замість продовольчого пайка). Просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши у відкритому судовому засіданні пояснення позивача, представника відповідача, розглянувши письмові заперечення відповідача, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити повністю. Суд виходив з наступного. Позивач - [PERSON]- проходив військову службу у військовій частині А 1671. За час проходження військової служби позивач продовольчим пайком у повній мірі не забезпечувався. Наказом № 34-ПМ від 23 грудня 2005 року командира 13 армійського корпусу позивача звільнено з військової служби у запас, наказом командира військової частини А 1671 від 31 грудня 2005 року № 317 позивача виключено зі списків особового складу частини. За період служби позивачу з 11 березня 2000 року по день виключення зі списків особового складу Рівненського обласного військового комісаріату та всіх видів забезпечення - 23.12.2005 року позивачу не виплачувалася грошова компенсація за продовольче забезпечення. За вимогами ст. 21, 22 Бюджетного Кодексу України, відповідач є розпорядником (відповідного рівня) коштів бюджетного призначення і використовує кошти, які надійшли в порядку виконання Закону України "Про Державний бюджет України". Частина 2 ст.9 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” передбачає, що військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них. Однак, Законом України “Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів” (від 17.02.2000 року, який вступив в дію 11.03.2000 року), дію ч.2 ст. 9 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” в частині одержання військовослужбовцями речового майна і продовольчих пайків або за бажанням військовослужбовців грошової компенсації замість них було призупинено. Закон України від 11.03.2000 року “Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів” набув чинності з 11 березня 2000 року, неконституційним у встановленому порядку не визнаний та підлягає обов'язковому виконанню на території України. На день звернення позивача до суду зазначена норма закону не втратила свою силу та є чинною. До компетенції адміністративних судів не відносяться питання щодо відповідності нормативно-правових актів Конституції України. Позивач про порушення своїх прав на тримання грошової компенсації за неотримане продовольче забезпечення повинен був дізнатися з дня вступу в дію Закону України “Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів” - 11.03.2000 року та з дня свого звільнення з військової служби - 23.12.2005 року. З позовною заявою до суду позивач звернувся лише 31.07.2008 року. Клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду позивач не заявляв, не надав суду доказів поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду. Частиною 2 ст. 99 КАС України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Відповідно до ч.1 ст.100 КАС України, пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Представник відповідача наполягав на застосуванні наслідків, передбачених ст.100 КАС України. За вище викладених обставин, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову [PERSON] у зв'язку з пропуском звернення до адміністративного суду. Позивач звільненвий від сплати судового збору, відповідач не надав доказів понесенння судових витрат, а відтак, у суду відсутні підстави для застосування ст. 94 КАС України.

Результат розгляду: denied