Рішення адміністративного суду від 2008-03-25 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ директора Центрального сховища НБУ від 24.05.2007 року №130-п про звільнення його з посади заступника директора Центрального сховища НБУ за власним бажанням, поновити його на роботі з дати звільнення та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Пояснили, що на посаді заступника директора Центрального сховища НБУ позивач працював з 01 січня 2006 року. Звільнення позивача з роботи відбулось внаслідок тиску на нього зі сторони директора сховища [PERSON] Останній, починаючи з 2006 року, обвинувачував позивача в тому, що той не перешкодив створенню профспілкової організації, та примушував позивача проводити агітаційну роботу, спрямовану на припинення діяльності вказаної організації. В лютому 2007 року на позивача було незаконно накладено дисциплінарне стягнення, після чого послідували погрози про звільнення з роботи з ініціативи адміністрації. Лише за умови написання позивачем заяви про звільнення за власним бажанням, директор сховища погоджувався надати відпустку, яка вкрай була необхідна позивачу у зв"язку із погіршенням стану здоров"я. Тільки після подання заяви про звільнення з роботи було надано позивачу відпустку з 28 квітня 2007 року по 24 травня 2007 року. Позивач мав намір продовжити роботу, про що повідомляв начальника відділу персоналу [PERSON] 29 травня 2007 року позивач прибув на роботу, однак до роботи допущеним не був. Наказ про звільнення позивачу вручено не було, а лише видана трудова книжка. Таким чином, позивача було звільнено з роботи всупереч його волі та під час перебування на лікарняному. Представники відповідача та третьої особи проти задоволення позову заперечили. Пояснили, що звільнення позивача відбулось з його власної ініціативи. Жодного тиску на позивача ніким із адміністрації Центрального сховища не вчинялось. Дисциплінарне стягнення до позивача в лютому 2007 року було застосоване обгрунтовано і позивачем в судовому порядку не оспорювалось. Наявні у справі докази - дані про надання матеріальної допомоги, зарахуваня до списку непрацюючих пенсіонерів Центрального сховища НБУ свідчать про лояльне відношення директора сховища до позивача. Про свій намір відізвати заяву про звільнення за власним бажанням та продовжувати працювати [PERSON] нікого із адміністрації не повідомляв і письмової заяви не подавав. Перебування на лікарняному не перешкоджало звільненню позивача, оскільки звільнення відбулось не з ініціативи адміністрації, а за власним бажанням позивача у зв"язку із виходом на пенсію. Вислухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що строк звернення до адміністративного суду позивачем пропущено з поважних причин, а тому адміністративну справу розглядає в порядку, встановленому КАС України. В задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивач з 01 січня 2006 року працював на посаді заступника директора Центрального сховища НБУ, мав статус державного службовця, а отже проходив публічну службу. Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, в тому числі і у зв"язку із виходом на пенсію, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. 28.04.2007 року позивачем було подано заяву про звільнення його з роботи з 24 травня 2007 року за власним бажанням у зв"язку із виходом на пенсію. Наказом директора Центрального сховища НБУ від 24.05.2007 року №130-п позивача звільнено з посади заступника директора Центрального сховища НБУ за власним бажанням. Твердження позивача про те, що він до 24.05.2007 року відкликав заяву від 28.04.2007 року, судом до уваги не приймається, оскільки позивач у письмовому вигляді заяву про це не подавав і відповідачем така заява не реєструвалась. Звідси, недопущення позивача до роботи 29 травня 2007 року є правомірним, оскільки з 24.05.2007 року позивач з роботи вже був звільнений. При цьому, на переконання суду, не має значення, чи посада позивача станом після 24 травня 2007 року була вакантна чи зайнята. У відповідності до ст. 47 КЗпП України позивачу було видано трудову книжку та проведено з ним розрахунок у строки, визначені ст. 116 цього кодексу. Копія наказу про звільнення не була видана позивачу правомірно, оскільки обов"язок у день звільнення видати звільненій особі копію наказу про звільнення з роботи виникає у власника або уповноваженого ним органу лише у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. В ході судового розгляду не здобуто об"єктивних доказів на підтвердження позиції позивача про те, що заяву про звільнення ним подано під тиском зі сторони директора Центрального сховища НБУ [PERSON] Зокрема, допитаним в судовому засіданні свідкам про тиск на позивача з приводу подання заяви про звільнення за власним бажанням відомо зі слів самого позивача, а тому показання таких свідків не мають жодного доказового значення. З наказу №36-п від 07.02.2007 року вбачається, що позивачу було виплачено одноразову допомогу на лікування в розмірі 999,14 гривень, а оскаржуваним наказом позивача зараховано до списку непрацюючих пенсіонерів Центрального сховища НБУ, що дає право на отримання ряду пільг та привілеїв. Наведені докази свідчать про відсутність упередженого ставлення адміністрації сховища до позивача і спростовують твердження позивача про негативне до нього ставлення зі сторони адміністрації сховища. Застосування до позивача в лютому 2007 року дисциплінарного стягнення не можна розцінювати як тиск з метою спонукати позивача звільнитись за власним бажанням, оскільки таке стягнення ніким не скасоване, а отже слід вважати, що воно накладене на позивача обгрунтовано. Відповідно до вимог ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також в період перебування працівника у відпустці. Оскільки позивач звільнений за власним бажанням, звільнення його в період тимчасової непрацездатності чи під час перебування у відпустці було правомірним. Таким чином, суд прийшов до переконання, що у відповідності до ст. 2 КАС України оспорюваний наказ про звільнення позивача з роботи прийнятий відповідачем в межах повноважень та у спосіб, передбачений законом, обгрунтовано, неупереджено, добросовісно та розсудливо, а тому всі позовні вимоги [PERSON] є необгрунтованими і належними об"єктивними доказами не підтверженими. На підставі викладеного та

Результат розгляду: denied