Рішення адміністративного суду від 2008-02-05 00:00:00+02

26 07 2007 року позивач -[PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом до Харківського обласного військового комісаріату про зобов'язання відповідача дати позитивне рішення стосовно його матері та визнати її учасником бойових дій негайно, зобов'язати відповідача дати відповіді на всі звернення по суті, вибачитися перед позивачем письмово, а також стягнути моральну шкоду в розмірі 20000 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що у лютому - березні 1943 року його мати - [PERSON] брала участь у бойових діях, а саме: лікувала поранених бійців Радянської армії та 1-го окремого Чехословацького батальону під командуванням Л.Свободи. 08.06.2006 року[PERSON] звернувся до Харківського обласного військового комісаріату з проханням повідомити письмово , чи входить встановлення факту мобілізації до компетенції військоматів на підставі свідчень, але відповідь не надійшла. 23.07.2006 року позивач звернувся до Зміївського райвіськомату та надав документи для направлення їх в комісію облвійськомату для встановлення його матері статусу учасника бойових дій. 29.09.2006 року комісія облвійськомату прийняла негативне рішення. 25.12.2006 року позивач повторно звернувся до військомату, додавши нові матеріали. 04.01.2007 року позивач звернувся до відповідача з проханням у разі прийняття негативного вирішення питання направити документи на розгляд Комісії Міноборони України зі спірних питань та повідомити його. Позивач не отримав відповіді на свої звернення від 08 06 2006 року, 25 12 2006 року та 04 01 2007 року. Крім того, позивач вважає, що відповідач безпідставно відмовив його матері - Кареловій А.Т. у наданні статусу учасника бойових дій, оскільки мав незаперечні факти її участі у бойових діях Радянської армії та 1-го окремого Чехословацького батальону в районі с. Соколове Зміївського району Харківської області незважаючи на міжнародне визнання її участі. Поряд з цим позивач вважає, що через службову бездіяльність та неправомірні дії відповідача йому завдана моральна шкода, яку позивач оцінив у 20000 грн. Моральна шкода полягає в моральних стражданнях через несправедливість, яку чинив відповідач відносно його матері. В судовому засіданні позивач не одноразово змінював вимоги адміністративного позову та остаточно просить суд зобов'язати відповідача вибачитися перед ним письмово за службову бездіяльність, яка полягає у ненаданні відповідей на його звернення, а також в ненаданні статусу учасника бойових дій його матері. Крім того, позивач просить стягнути моральну шкоду в розмірі 28600 грн. Представник відповідача вимоги позову не визнав у повному обсязі та пояснив, що дії Харківського обласного військового комісаріату є правомірними. Так, питання щодо встановлення[PERSON]статусу учасника бойових дій розглядалось на засіданні комісії Харківського обласного військового комісаріату для розгляду питань, пов'язаних із встановленням статусу ветеранів війни. Комісією було прийнято рішення відмовити[PERSON]у визнанні її учасником бойових дій за ст. 6 Закону України « Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» - через відсутність правових підстав. З урахуванням наведеного вважає, що відповідач діяв в межах закону і тому не має за що вибачатися перед позивачем та заперечує проти стягнення моральної шкоди. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Як було встановлено в судовому засіданні позивач-[PERSON] 08 06 2006 року звертався з письмовим зверненням до відповідача, в якому просив письмово повідомити, чи входить встановлення факту мобілізації в якості медсестри до лав Радянської армії до компетенції військомату&cedil; на підставі свідчень, а також в якому порядку необхідно звертатись. ( а.с. 16) Відповідно до витягу із протоколу № 16 засідання комісії Харківського обласного військового комісаріату для розгляду питань, пов'язаних із встановленням статусу ветеранів війни та визначених осіб, на яких поширюється чинність Закону України “ Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 29 09 2006 року[PERSON]відмовлено у визнанні її учасником бойових дій за п.8 ст. 6 Закону через відсутність правових підстав, про що позивач був повідомлений через Зміївський райвійськомат Харківської області. ( а.с. 9) Після цього, 25 12 2006 року позивач звернувся до відповідача зі зверненням з приводу повторного розгляду питання щодо встановлення його матері-[PERSON]статусу учасника бойових дій на засіданні Комісії Харківського обласного військового комісаріату. ( а.с. 14) Потім 04 01 2007 року позивач звернувся в інтересах матері -[PERSON] до відповідача зі зверненням, в якому просив в разі негативного вирішення питання щодо встановлення[PERSON]статусу учасника бойових дій при повторному розгляді комісією Харківського обласного військового комісаріату - документи направити на розгляд комісії Міністерства оборони України зі спірних питань, про що повідомити її представника. ( а.с. 15 ) Згідно витягу із протоколу № 1 засідання Комісії Харківського облвійськомату для розгляду питань , пов'язаних із встановленням статусу ветеранів війни та визначення осіб, на яких поширюється чинність Закону України “ Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту від 05 01 2007 року, долученого до матеріалів справи, комісія постановила направити документи гр.. [PERSON] на розгляд Комісії Міністерства оборони України та Збройних Сил України щодо вирішення спірних питань, пов'язаних із встановленням статусу ветеранів війни, про що був повідомлений заявник. ( а.с. 32) Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Зважаючи на викладене, відповідач - Харківський обласний військовий комісаріат свої рішення щодо надання статусу учасника бойових дій [PERSON] приймав на підставі Закону України « Про статус ветеранів війни» та у межах своїх повноважень. Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Регулюються Законом України « Про звернення громадян». Відповідно до ст. 18 зазначеного Закону громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб має право: особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; знайомитися з матеріалами перевірки; подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги; користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку, одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги, вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень. Обов'язки органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, їх керівників та інших посадових осіб щодо розгляду заяв чи скарг викладені у ст. 19 зазначеного Закону. Під час розгляду справи було встановлено, що по всім зверненням [PERSON]відповідачем були надані відповіді, тому суд вважає, що права[PERSON] відповідачем не порушені. Відповідно до ч. 2 ст. 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншими порушеннями прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно - правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно - правовий спір. Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 31 03 1995 року № 4 « Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди підлягають : наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Отже, з доказів по справі не вбачається, що внаслідок винних неправомірних дій відповідача позивачу заподіяно моральну шкоду. За таких обставин суд вважає, що права та інтереси позивача відповідачем не порушені, тому адміністративний позов не підлягає задоволенню у повному обсязі. З огляду на викладене,

Результат розгляду: denied