Рішення адміністративного суду від 2008-11-04 00:00:00+02

Позивач 06 жовтня 2008 року звернувся в Новоодеський районний суд з адміністративним позовом до відповідача про поновлення пропущеного строку для звернення з адміністративним позовом до суду та про визнання дій неправомірними і стягнення недоплаченої щомісячної державної соціальної допомоги по Закону України “Про соціальний захист дітей війни”. В своєму позові позивач зазначив, що відповідно до Закону України “Про соціальний захист дітей війни” він має статус дитини війни. Посилаючись на те, що відповідач в порушення вимог цього закону відмовляється проводити йому, передбачені цим законом нарахування соціальної допомоги за 2006-2007 роки та 9 місяців 2008 року у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, просить суд винести рішення, яким відновити йому пропущений ним з поважних причин строк звернення до суду за захистом порушених конституційних прав, визнати неправомірними дії відповідача: УПФУ в Новоодеському районі Миколаївської області щодо відмови йому, як особі, яка має статус дитини війни, в перерахунку пенсії та нездійсненні виплат щомісячної державної соціальної допомоги у розмірі 30% від мінімальної пенсії за віком за період 2006-2007 років та 9 місяців 2008 року та стягнути з УПФУ в Новоодеському районі Миколаївської області на його користь недоплачену йому, як дитині війни щомісячну державну соціальну допомогу за період 2006-2007 років та 9 місяців 2008 року в загальній сумі 3579,90 гривень, зобов'язавши відповідача нараховувати в подальшому пенсію у відповідності до діючого законодавства. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги, посилаючись на викладені в позові обставини справи та підстави позову, просить суд позов задовольнити в повному обсязі. Представники відповідачів УПФУ в Новоодеському районі Миколаївської області та Головного управління Державного казначейства України в Миколаївській області (далі ГУДКУ в Миколаївській області) в судове засідання не з'явились, хоча належним чином повідомлялись про дату, час і місце судового розгляду справи. На адресу суду від представників відповідачів надійшли письмові заяви з проханням розглянути справу у їх відсутність та письмові заперечення проти позову, в яких позовні вимоги ними не визнаються. В своїх запереченнях, представник відповідача - УПФУ в Новоодеському районі, посилаючись на відсутність законодавчого визначення мінімального розміру пенсії за віком для громадян, яким пенсію слід підвищувати відповідно до Закону України “Про соціальний захист дітей війни”, відсутність законодавчо визначеного механізму нарахування та виплати цієї соціальної допомоги та пропущення позивачем річного строку звернення до суду за -2- захистом свого порушеного права, просить суд в задоволені позову відмовити. Представник відповідача - Головного управління Державного казначейства України в Миколаївській області, в своїх письмових запереченнях посилається на те, що ГУДКУ в Миколаївській області не має ніякого відношення до здійснення забезпечення вірного нарахування і виплати цих соціальних гарантій та пенсій та на відсутність прав та обов'язків щодо здійснення контролю за цією діяльністю. Також посилається на те, що виключно законом України про державний бюджет України визначаються видатки бюджету на загальносуспільні потреби, їх розмір і цільове спрямування. Посилаючись на відсутність в Законі України “Про державний бюджет України на 2007 рік” будь-яких передбачених видатків на виплату дітям війни підвищеного до 30% від мінімального розміру пенсії, неможливість стягнення на цей момент цих коштів з державного бюджету України, посилаючись на безпідставність позову, просить суд відмовити в його задоволенні. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до наступного висновку: Позивач являється пенсіонером і відповідно до ст.1 Закону України “Про соціальний захист дітей війни”, має статус дитини війни. Ці фактичні обставини беззаперечні, визнаються сторонами, а тому суд вважає їх доведеними, такими, що не викликають сумніву щодо їх достовірності та добровільності їх визнання. Відповідно до ст.6 Закону України “Про соціальний захист дітей війни”, в редакції станом на 18.11.2004 року, який набрав чинності з 01 січня 2006 року, дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищується на 30% мінімальної пенсії за віком і позивач, як дитина війни мав і має право на таке підвищення пенсії. Згідно з ч.2 ст.3 Закону України “Про соціальний захист дітей війни” державні соціальні гарантії дітям війни, встановлені цим Законом, не можуть бути обмежені або скасовані іншими нормативно-правовими актами. Також, в ст.7 цього Закону зазначено, що фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених цим Законом, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Незважаючи на ці вимоги Закону, статями 77,110 Закону України “Про державний бюджет України на 2006 рік” та пунктом 12 ст.71 Закону України “Про державний бюджет України на 2007 рік” було зупинено відповідно на 2006 та 2007 роки дію ст.6 Закону України №2195-ІV “Про соціальний захист дітей війни”, а згідно з Законом України “Про державний бюджет України на 2008 рік” виплата державної соціальної гарантії дітям війни була передбачена у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни, а саме в розмірі 10% прожиткового мінімуму для осіб,які втратили працездатність. Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 року №6-рп/2007 у справі №1-29/2007 за конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України положень статей 29,36, ч.2 ст.56,ч.2 ст.62,ч.1 ст.66,пп.7,9,12,13,14,23,29,30,39,41,43-46 ст.71,ст.ст.98,101,103,111 Закону України “Про державний бюджет України на 2007 рік” (справа про соціальні гарантії громадян) ці положення визнано такими, що не відповідають Конституції України( є неконституційними), а тому з 09 липня 2007 року вважаються такими, що втратили чинність. Також, Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 року №10-рп/2008 визнано неконституційними положення закону, яким було зупинено дію ст.6 Закону України “Про соціальний захист дітей війни” на 2008 рік, а тому з 22 травня 2008 року вважаються такими, що втратили чинність. Ці обставини також беззаперечні, визнаються сторонами. Рішення Конституційного суду України мають преюдиціальне значення для суддів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень Закону України “Про Державний бюджет України” і є обов'язковими до виконання на території України. Статтею 6 Закону України “Про соціальний захист дітей війни”, в редакції від -3- 18.11.2004 року, який набрав чинності з 01 січня 2006 року, передбачалось, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищується на 30% мінімальної пенсії за віком. Мінімальний розмір пенсії за віком, відповідно до абзацу 8 ч.2 ст.5 Закону України “Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування” встановлюється виключно цим Законом. Законодавством України не передбачено визначення розміру мінімальної пенсії за віком, з якого має вираховуватися, передбачена ст.6 Закону України “Про соціальний захист дітей війни” 30 відсоткова державна соціальна допомога. Згідно абзацу 1 ч.1 ст. 28 Закону України “Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування” мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 25, а у жінок 20 років страхового стажу встановлений в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, але відповідно до ч.3 ст.28 цього ж Закону, абзац 1 ч.1 вищевказаної статі застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим законом. Суд,

Результат розгляду: partial