Рішення адміністративного суду від 2008-06-06 00:00:00+03

Відповідно до наказу Державної податкової адміністрації України від 04.10.2006 № 588 «Про зміни в організаційній структурі ДПА України»на Департамент персоналу ([PERSON]) був покладений обов'язок на підставі наказу ДПА України про введення в дію нового штатного розпису ДПА України здійснити комплекс заходів щодо звільнення, призначення та переміщення працівників структурних підрозділів згідно з проведеними змінами в організаційній структурі та штатним розписом ДПА України відповідно до Кодексу законів про працю в Україні. З наявного у матеріалах справи попередження про наступне вивільнення [PERSON] заступника директора Департаменту персоналу вбачається, що 06.11.2006 позивача було ознайомлено та попереджено про наступне звільнення із займаної посади, про що свідчить його підпис на зазначеному попередженні. Також позивачу було запропоновано вакантну посаду головного спеціаліста відділу організації навчання персоналу Департаменту У якості приводу для звільнення в попередженні зазначено накази Державної податкової адміністрації України від 04.10.06 № 588 «Про зміни в організаційній структурі ДПА України»та від 24.10.06 № 80-ф «Щодо введення в дію штатного розпису ДПА України», № 665 від 03.11.06 «Про внесення змін до наказу ДПА України від 04.10.06 № 588». Відповідно до Наказу Державної податкової адміністрації України від 28.12.2006 № 1765-о позивача 09.01.07 було звільнено з посади директора Департаменту персоналу Державної податкової адміністрації України у зв'язку із скороченням посади, п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України з виплатою середньомісячної заробітної плати. Позивач у своїх поясненнях по справі звертає увагу на необхідність суду з'ясувати причини звільнення його із займаної посади. Зважаючи на викладене, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 та 2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. При цьому, згідно зі ст.99 Кодексу адміністративного судочинства України Адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Відповідно ст. 233 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Оскільки, як підтверджується матеріалами справи, позивачу було відомо про його звільнення ще з 06.11.2006, з моменту ознайомлення з попередженням про наступне вивільнення, то тримісячний строк на звернення до суду спливає 06.02.2007. Позивач звернувся до суду 23.11.2007, тобто з пропуском встановленого ст.233 Кодексу законів про працю України строку. Відповідно до ст.234 цього ж Кодексу у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, позивачем не було наведено обґрунтування причин пропуску встановленого строку на звернення до суду. Більш того, позивач в своїх поясненнях посилався на те, що він звернувся в межах встановленого строку. Відповідно до ст.100 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Якщо суд визнає причину пропущення строку звернення до суду поважною, адміністративна справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому цим Кодексом. Позовні заяви приймаються до розгляду адміністративним судом незалежно від закінчення строку звернення до адміністративного суду. Відповідач по справі наполягав на застосуванні до позивача наслідків пропуску строку на звернення до суду. Позивач не навів суду поважних причин пропуску строку на звернення до суду за захистом його порушених прав. Враховуючи зазначене, суд вважає обґрунтованим клопотання відповідача про застосування наслідків, передбачених ч.1 ст.100 Кодексу адміністративного судочинства України.

Результат розгляду: denied