Рішення адміністративного суду від 2008-08-15 00:00:00+03

Позивач звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути з відповідача незаконно отриману, на його думку, останнім допомогу по безробіттю в сумі 520,29 грн., а також 60 грн. за сплату інформаційно-технічного забезпечення розгляду цивільної справи, яка розглядалася Московським судом м. Харкова між тими самими сторонами, по якій було винесено рішення, яке в подальшому було скасовано Апеляційним судом Харківської області, провадження у цивільній справі закрито. В обґрунтування заявленого позову позивач зазначив, що відповідачка 16.10.2003р. звернулася з заявою про сприяння у працевлаштуванні, 23.10.2003р. вона подала заяву про надання їй статусу безробітного з призначенням грошової допомоги як безробітній особі. Така допомога буда позивачці виплачена, хоча, як зазначає позивач, відповідачка при поданні заяви про надання статусу безробітного не вказала про те, що на той період була зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності-фізична особа, оскільки вона завчасно - 16.07.2003р. подала на ім'я голови Московського райвиконкому заяву про анулювання свідоцтва на зайняття підприємницькою діяльністю, але фактично підприємницьку діяльність відповідачки було припинено компетентним органом лише 28.11.2008р., тобто вже після подання відповідачкою заяви про отримання статусу безробітного з наданням грошової допомоги. Позивач вважає, що цим відповідачка ввела позивача в оману та отримала грошову допомогу по безробіттю незаконно, шляхом обману, повідомлення неправдивих відомостей, до того ж завдала позивачу збитки. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі. Позивачка, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, до суду не прибула, про причини неявки суд не повідомила, подала до суду письмові заперечення проти позову, згідно яких позов не визнала. З огляду на викладене суд вважає за можливе розгляд та вирішення справи на підставі наявних в ній доказів. Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, суд приходить до висновку про необгрунтованість заявлених позовних вимог та необхідність відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. При цьому суд виходить з наступного. Як встановлено судом відповідачка 18.06.2003р. отримала свідоцтво про державну реєстрацію її як суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи. До спливу місячного терміну - 11.07.2003р. відповідачка подала заяву до ДПІ у Московському районі м.Харкова про проведення документальної перевірки в зв'язку з припиненням підприємницької діяльності, після проведення якої 16.07.2003р. було складено довідку про те, що відповідачка підприємницьку діяльність не здійснювала, прибутку не отримувала. В цей же день відповідачка звернулася з відповідною заявою на адресу голови Московського райвиконкому м. Харкова та просила анулювати свідоцтво на зайняття підприємницькою діяльністю з резолюцією ДПІ у Московському районі м. Харкова про те, що заборгованості по сплаті податків та інших обов'язкових платежів відповідачка не має, розрахунковий рахунок нею не відкривався. Таким чином суд приходить до висновку, що відповідачка виконала всі дії, передбачені діючим на той час Положенням про порядок державної реєстрації суб'єктів підприємницької діяльності, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.1998р. № 740. Проте, свідоцтво на зайняття підприємницькою діяльністю, що було здано відповідачкою до ДПІ у Московському районі м.Харкова 18.06.2003р., було направлено працівниками ДПІ до Московського райвиконкому м. Харкова лише 25.11.2003р., а рішення про скасування реєстрації прийнято 28.11.2003р. Посилання позивача на необхідність застосування до даного спору Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» безпідставні, оскільки даний Закон набрав чинності з 01 липня 2004 року, спірні ж правовідносини виникли у 2003 році. За таких обставин суд вважає, що на позивачку законодавчо не було покладено обов'язок щодо контролювання проходження документів стосовно анулювання її статусу як підприємця, вона своєчасно та відповідно до вимог законодавства подала заяву та всі необхідні документи про припинення своєї підприємницької діяльності, мала законне право вважати та розраховувати на те, що реєстрацію було припинено у строк, передбачений законодавчо, а не через майже півроку після подання заяви. Таким чином, складаючи заяву про надання їй статусу безробітного 23.10.2003р., позивачка правомірно вважала, що її реєстрація як суб'єкта підприємництва припинена і вона не має статусу фізичної особи - підприємця. Крім того позивач як суб'єкт владних повноважень не довів суду, що позивачка знала чи мала знати про те, що її підприємницьку діяльність юридично не припинено, а також не подав до суду будь-який нормативно-правовий документ, який зазначив би про обов'язок відповідачки надавати до центру зайнятості відомості про те, що її реєстрацію як підприємця припинено. Таким чином твердження позивача про введення його відповідачкою в оману через повідомлення неправдивих відомостей є безпідставним та таким, що не знайшло свого підтвердження. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідачки витрат позивача з інформаційно-технічного забезпечення розгляду цивільної справи, яка розглядалася Московським судом м. Харкова між тими самими сторонами, по якій було винесено рішення, яке в подальшому було скасовано Апеляційним судом Харківської області, провадження у цивільній справі закрито, суд зазначає, що питання щодо судових витрат, понесених сторонами при розгляді цивільної справи, мають вирішуватися в межах цивільного, а не адміністративного процесу. Суд не вбачає підстав для стягнення цих коштів в межах даної адміністративної справи. На підставі викладеного, Положення про державну реєстрацію суб'єктів підприємницької діяльності, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.1998р. № 740та

Результат розгляду: denied