Рішення адміністративного суду від 2008-08-28 00:00:00+03

Позивачі звернулися до суду з позовом до управління праці та соціального захисту населення в Ленінському районі м. Вінниці №1 (Центр), Головного управління праці та соціального захисту населення Вінницької міської ради про стягнення разової щорічної грошової допомоги за 2004, 2005 та 2006 роки, позивач [PERSON] за 2005 - 2006 роки, позивачі[PERSON].,[PERSON]. за 2005 - 2007 роки, вказуючи, що вони, згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», мають право на отримання щорічно до 5 травня відповідного року разової грошової допомоги, проте відповідачем зазначена допомога виплачувалася в значно менших розмірах. Ухвалою Ленінського районного суду м. Вінниці від 02 липня 2007 року позовні вимоги об'єднані в одне провадження на підставі однорідних позовних вимог до одного і того ж відповідача. Постановою Ленінського районного суду м. Вінниці від 05 липня 2007 року у задоволенні позовів відмовлено за безпідставністю позовних вимог та пропуском строку на звернення до адміністративного суду. Відмовляючи у задоволенні позовів суд застосував до спірних правовідносин положення ст.ст.92, 95, 152 Конституції України, ст.34 Закону України «Про державний бюджет на 2005 рік», ст.30 Закону України «Про державний бюджет на 2006 рік», а також ст.ст.99, 100 КАС України та дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачі -[PERSON].,[PERSON].,[PERSON]. звернулися з апеляційними скаргами, в яких просять постанову Ленінського районного суду м. Вінниці скасувати та задовольнити їхні позовні вимоги. В обґрунтування апеляційної скарги відповідачі посилаються на те, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного судового рішення були порушені норми матеріального та процесуального права. Заперечень на апеляційну скаргу від відповідачів до суду не надходило. В судове засідання сторони не з'явились, причини неявки суду невідомі, були повідомлені належним чином. Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги[PERSON].,[PERSON] задоволенню не підлягають, тоді як апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - частковому скасуванню, виходячи з наступного. Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 3, 202 ч. 1 п. 4 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивачі[PERSON]. є інвалідом війни ІІ групи, що підтверджується посвідченням [NUMBER] від 17.02.04.,[PERSON]. є учасником війни, що підтверджується посвідченням [NUMBER] від 26.01.98.,[PERSON]. є учасником війни, що підтверджується посвідченням [NUMBER] від 02.02.98. та відповідно до ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» повинні щорічно до 5 травня[PERSON]. та[PERSON]. отримувати разову грошову допомогу у розмірі трьох мінімальних пенсій за віком, а[PERSON]. - у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком. Відповідно до ч.3 ст.2 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», нормативні акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є недійсними. Проте, Законами України про Державний бюджет України на 2005-2006 роки було зупинено дію положень Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в частині визначення розміру виплат щорічної разової грошової допомоги та встановлений інший розмір такої виплати, виходячи із обсягу видатків, виділених на цю мету при формуванні показників Державного бюджету. За змістом ст.9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. Аналогічні роз'яснення містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року №8 «Про незалежність судової влади», в яких звернуто увагу судів на те, що відповідно до ст.ст.8, 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод (абз.1 п.19). Згідно положень ст.22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Окрім того, встановлений частиною другою статті 95 Конституції України, частиною другою статті 38 Бюджетного Кодексу перелік правовідносин, які регулюються Законом про Державний бюджет України, є вичерпним, а тому цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов'язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України, зокрема, Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та не може будь-яким чином змінювати визначене іншими законами України правове регулювання суспільних відносин. Таким чином, колегія суддів не погоджується за висновком суду першої інстанції, про необґрунтованість вимог позивачів про стягнення на їх користь недоплачених сум грошової допомоги. Крім того, позивачі звернулися до суду з порушенням річного строку звернення до суду з позовом про стягнення разової щорічної грошової допомоги за 2004-2006 роки, передбаченого ч.2 ст. 99 КАС України. Відповідно до ч.1 ст.100 КАС України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Матеріалами справи встановлено, що представники відповідача наполягали на відмові у задоволенні позову у зв'язку з пропуском позивачами строку на звернення до суду. Відповідно до ч. 1 с. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 25, а у жінок - 20 років страхового стажу встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. Відповідно до ч.1 ст. 62 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» на 2007 рік затверджено прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність з 1 квітня у розмірі 406 гривень. Таким чином, враховуючи положення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та суму допомоги, виплаченої відповідачем, сума, яка підлягає стягненню на користь [PERSON] за 2007 рік становить 2 559,00 грн. Зважаючи на те, що Ленінський районний суд м. Вінниці не повно з'ясував обставини, що мають значення для справи та враховуючи невідповідність висновків суду обставинам справи, апеляційну скаргу [PERSON] належить задовольнити частково. Відповідно до п.3 ч.1 ст.198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Результат розгляду: partial