Рішення адміністративного суду від 2008-05-01 00:00:00+03

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява [PERSON] до військової частини А0549 про стягнення грошової компенсації замість речового майна та індексації компенсації речового майна. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач проходив військову службу у військовій частині А0201 і наказом Міністра оборони України від 08 листопада 2006 року був звільнений з військової служби у запас за станом здоров'я у званні полковника. Відповідно до ст. 9 Закону України “Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей”військовослужбовцям гарантовано одержання матеріального та іншого забезпечення. Однак, позивачу не виплачено грошової компенсації замість неотриманого речового майна. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Натомість, представник відповідача позов не визнав, посилаючись при цьому на те, що з березня 2000 року набув чинності Закон України “Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів”№1459-III від 17.02.2000 року (зі змінами згідно Закону №1577-III), котрим призупинено дію ст. 9 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їхніх сімей”в частині отримання грошової компенсації замість речового майна. Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази, судом встановлено, що позивач згідно наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 08.11.2006 року №1585 звільнений з посади начальника служби безпеки зв'язку та засобів ЗАЗ управління зв'язку, радіотехнічного забезпечення, автоматизованих та інформаційних систем Командування Повітряних Сил Збройних Сил України у запас за п. 67, підпункт “б”(за станом здоров'я) “Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України”з правом носіння військової форми одягу. Згідно ст.9-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”№2011-XII від 20.12.1991 року, позивач як військовослужбовець в період дії зазначеної норми мав право на продовольче та грошове забезпечення за нормами і в термін, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Разом з цим із набуттям чинності ч.2 Закону України “Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів”№1459-III від 17.02.2000 року (із змінами згідно Закону №1577-III від 23.03.2000 року) відповідна норма Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” №2011-XII від 20.12.1991 року втратила чинність. В силу викладеного, позивач має право на грошову компенсацію за неотримане речове майно за термін дії ст.9-1 Закону України №2011-XII від 20.12.1991 року, тобто до березня 2000 року, що, згідно наданої останнім довідки №294 від 30.11.2006 року, складає 786 гривень 56 копійок. За таких обставин, у позові в частині стягнення 4111 гривень 25 копійок слід відмовити. Окрім цього, слід зазначити, що згідно п.27 Положення “Про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час”, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1444 від 23.10.2004 року військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення. Зазначеним особам, звільненим у запас або відставку після закінчення строку контракту, за належне їм, але не отримане протягом дії контракту речове майно виплачується грошова компенсація пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати закінчення контракту, або видається речове майно на суму грошової компенсації. За таких обставин, враховуючи, що наказ про звільнення позивача із Збройних Сил датований 08 листопада 2006 року, право на звернення з позовом до суду про стягнення коштів за неотримане речове майно виникло у останнього з моменту з його підписання. Що ж стосується позовних вимог в частині врахування індексу інфляції, суд вважає відмовити, оскільки ст.2 Закону України “Про індексацію грошових доходів населення”чітко визначено об'єкти індексації, зокрема, це грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії, стипендії, оплата праці, суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника. Враховуючи викладене, даним Законом не передбачено проведення індексації з грошової компенсації замість речового майна. Відповідно до ч. 3 ст. 94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Крім того, положенням п.3 "Прикінцевих та перехідних положень" Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до набрання чинності законом, який регулює порядок сплати і розміри судового збору розмір судового збору щодо майнових вимог про стягнення грошових коштів становить один відсоток від розміру таких вимог, але не більше 1700 гривень. Враховуючи розміри ставок державного мита, закріплені ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України від 21 січня 1993 року за №7-93 (із позовних заяв -1 відсоток ціни позову, але не менше 3 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і не більше 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян), суд вважає за доцільне стягнути з відповідача до державного бюджету державне мито в розмірі 51 гривень.

Результат розгляду: partial