Рішення адміністративного суду від 2008-05-15 00:00:00+03

[PERSON]у 1998-2002 роках був обраний народним депутатом у Верховну Раду України ІІІ-го скликання. На час виникнення спірних правовідносин позивач досяг пенсійного віку та є пенсіонером. Відповідно до Закону України «Про статус народного депутата України»від 17.11.92р. № 2790-ХІІ (далі -Закон № 2790-ХІІ) звання народного депутата із зазначенням порядкового номера скликання Верховної Ради України зберігається за народним депутатом довічно, за винятком дострокового припинення повноважень. Главою 4 Закону № 2790-ХІІ встановлені гарантії трудових прав народного депутата України при виконанні депутатських повноважень та після їх припинення. Так, відповідно до п. 2 ст. 20 Закону встановлено, що час роботи народного депутата у Верховній Раді України зараховується до стажу державної служби, а також зараховується до його загального і безперервного стажу роботи, стажу роботи (служби) за спеціальністю, стажу роботи, який дає право на встановлення процентних надбавок до заробітної плати та одержання одноразової винагороди за вислугу років (за стаж роботи за спеціальністю на даному підприємстві), процентної надбавки за вислугу років, виплату винагороди за підсумками роботи. Таким чином, при досягненні пенсійного віку за особами, які виконували депутатські повноваження зберігається право на пенсійне забезпечення у відповідності до вимог Закону України «Про статус народного депутата України». Абзацом 6 пункту 12 статті 20 Закону № 2790-ХІІ визначено, що у разі зміни розміру заробітної плати працюючим народним депутатам України відповідно здійснюється перерахунок раніше призначених пенсій. Перерахунок пенсій здійснюється із суми, що складається з посадового окладу з урахуванням всіх доплат та надбавок працюючого народного депутата на момент виникнення права на перерахунок пенсій і провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, в якому настали зазначені обставини. Позивач зазначає, що підвищення заробітної плати народного депутата України відбулось з вересня 2005 року, про що Управлінням справами апарату Верховної Ради України 20.10.05р. було видано довідку № 9-1-12/2261 для пред'явлення її позивачем за місцем вимоги. 18.07.07р. позивач вдруге звернувся до відповідача із заявою про проведення перерахунку пенсії з 01.12.04р. по 10.10.05р. відповідно до абзацу 6 пункту 12 статті 20 Закону № 2790-ХІІ та на виконання постанови Вищого адміністративного суду України від 25.01.07р., проте відповідачем дій щодо перерахунку пенсії позивача здійснено не було, письмової відповіді не надано. Як вбачається з постанови Вищого адміністративного суду України від 25.01.07р. в порядку касаційного провадження колегією суддів було розглянуто адміністративну справу за позовом [PERSON] до Управління ПФУ в Оболонському районі м. Києва про перерахунок пенсії народного депутата України. Зазначеним рішенням суду касаційну скаргу та позов [PERSON]. задоволено та зобов'язано Управління ПФУ в Оболонському районі м. Києва провести перерахунок пенсії з 01.12.04р. та з 01.02.05р. на підставі довідок Управління справами апарату ВРУ від 11.07.05р. з урахуванням підвищень заробітної плати працюючого народного депутата України з урахуванням доплат і надбавок до посадового окладу. Тобто, зазначеним рішенням суду визнано правомірним право [PERSON]. на перерахунок пенсії з 01.12.04р. та з 01.02.05р. з урахуванням підвищення заробітної плати працюючого народного депутата України на підставі положень, встановлених ст. 20 Закону № 2790-ХІІ. Відповідно до ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з матеріалів даної адміністративної справи підвищення заробітної плати працюючого депутата України відбулось у вересні 2005 року, а перерахунок пенсії позивача з урахуванням зазначеного підвищення відповідачем було проведено з 11.10.05р., тобто за період з 1 вересня по 10 жовтня 2005 року відповідний перерахунок зроблено не було. Згідно положень Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейським судом з прав людини у рішенні суду від 18.10.07р. у справі «[PERSON] проти Азербайджану» висловлено правову позицію щодо порушення встановленого законом розгляду відповідної заяви особи та зазначено, що таке зволікання з боку державного органу є фактичною відмовою від вчинення певних дій, а тому судом встановлено порушення ст. 11 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. З огляду на зазначене рішення Європейського суду з прав людини та враховуючи, що Вищим адміністративним судом України було досліджено обставини, які виникли між сторонами у спірних правовідносинах при проведенні перерахунку пенсії позивача з урахуванням особливостей спеціального правового статусу [PERSON]., що встановлені Законом України «Про статус народного депутата України», то бездіяльність відповідача щодо виконання постанови суду, а також відсутність надання відповіді позивачу із зазначенням причин такої бездіяльності, визнається судом такою, що порушує право позивача на отримання встановленого законом повного розміру пенсії. Крім того, суд вбачає за необхідне зазначити, що бездіяльність Управління ПФУ в Оболонському районі м. Києва щодо проведення перерахунку пенсії позивача за жовтень 2005 року у повному обсязі є такою, що порушує встановлені державою та закріплені законодавством гарантії соціального захисту позивача як громадянина, з одного боку, а з іншого -гарантії соціального захисту народного депутата України. Конституція України закріпила принцип відповідальності держави перед людиною за свою діяльність, який проявляється передусім у конституційному визначенні обов'язків держави (статті 3, 16, 22). Така відповідальність не зводиться лише до політичної чи моральної відповідальності публічної влади перед суспільством, а має певні ознаки юридичної відповідальності як застосування заходів публічно-правового характеру до держави та її органів за невиконання чи неналежне виконання своїх обов'язків. Так, стаття 38 Закону № 2790-ХІІ встановлює, що порушення посадовими особами органів державної влади, підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності і підпорядкування встановлених цим Законом гарантій трудових прав народного депутата, а також встановлених цим Законом прав народного депутата після закінчення строку депутатських повноважень тягне за собою відповідальність відповідно до закону. Частиною 2 статті 71 КАС України обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладено на суб'єкта владних повноважень -відповідача у справі, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Проте відповідачем будь-яких доказів в обгрунтування своїх заперечень суду не пред'явлено, письмових пояснень щодо причин виникнення та обставин спору суду чи позивачу надіслано не було. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, а тому позов визнається таким, що підлягає задоволенню. Відновлюючи порушене право позивача суд вбачає за необхідне зазначити про наступне. Визнаючи важливість права на працю як основи життєдіяльності людини, Конституція України закріплює та гарантує основні трудові права громадян (статті 43, 44, 45, 46) і встановлює, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості визначаються виключно законами України (пункт 6 частини першої статті 92). Згідно частини другої статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Частина друга статті 19 Конституції України зобов'язує органи державної влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Зазначені конституційні вимоги поширюються на всі без винятку органи державної влади, а конституційні норми, як норми вищої юридичної сили, не можуть застосовуватися опосередковано. З огляду на викладені конституційні засади діяльності держави, як правової держави, на органи державної влади покладено обов'язок дотримання прав та свобод громадян та інших осіб, а в разі встановлення факту порушення таких прав -безперешкодного їх відновлення.

Результат розгляду: granted