Рішення адміністративного суду від 2008-04-18 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Дебальцевського міського суду Донецької області з позовною заявою до Управління праці та соціального захисту населення Дебальцевської міської Ради про визнання незаконною відмови та стягнення недоотриманих коштів на оздоровлення за 2005, 2006, 2007 роки згідно ст. 48 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”. Постановою Дебальцевського міського суду Донецької області від 21.12.2007 року у справі № 2а-301/07 (суддя Гончаренко М.Є.) позовна заява задоволена частково: стягнуті недоотримані грошові кошти на оздоровлення за 2005, 2007 роки, в частині стягнення сум за 2006 рік - відмовлено. Відмовляючи в задоволені позовної заяви в частині стягнення недоотриманих грошових коштів на оздоровлення за 2006 рік суд першої інстанції виходив з того, що дія абзацу другого та третього частини четвертої статті 48 була зупинена в частині виплати компенсацій і допомоги у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати на 2006 рік згідно із п. 37 ст. 77 Закону України “Про Державний бюджет України на 2006 рік”, який до теперішнього часу не визнаний неконституційним Конституційним Судом України. Відповідачем подана апеляційна скарга, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти новє рішення, яким в задоволенні позовної заяви відмовити. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує невірним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права. Зазначає, що постанова суду першої інстанції прийнята без урахування розміру цього виду допомоги, встановленому постановою КМУ від 12.07.2005 року № 562 “Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”. Всі виплати, передбачені Законом України “Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, у тому числі виплати щорічної допомоги на оздоровлення, і які базуються на розмірі мінімальної заробітної плати, виплачується у розмірах, встановлених вказаними постановами КМУ. Дослідивши матеріали справи, колегія суддів встановила. Позивач - учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС першої категорії (посвідчення серії [NUMBER] - а.с. 8), визнаний інвалідом ІІІ групи, а з 11.06.2007 року - інвалідом ІІ групи (довідка МСЕК - а.с. 9). Перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Дебальцевської міської Ради Донецької області як особа, яка є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції, категорія 1, у зв'язку з чим користується правами та пільгами, передбаченими Законом України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”. Статтею 48 зазначеного Закону передбачена щорічна допомога на оздоровлення, зокрема, інвалідам третьої групи - чотири мінімальних заробітних плат, інвалідам ІІ групи - п'ять мінімальних заробітних плат, при цьому розмір мінімальної заробітної плати встановлюється на момент виплати. Фактично відповідачем виплачена позивачу щорічна допомога на оздоровлення: за 2005 рік - в сумі 90 грн., за 2006 рік - в сумі 90 грн., за 2007 рік - в сумі 120 грн. Між сторонами немає розбіжностей щодо обставин справи, встановлених судом першої інстанції та апеляційним судом, в апеляційній скарзі вказується на порушення норм матеріального права. Як вважає заявник скарги, при виплаті щорічної допомоги на оздоровлення треба керуватись розміром такої допомоги, який встановлений Постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 року № 562 “Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”. Колегія суддів вважає такий висновок помилковим, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку, у тому числі, органів державної влади. Статтею19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 50 Конституції України кожен має право на безпечне для життя і здоров'я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди. Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема, соціальний захист потерпілого населення, визначені Законом України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”. Статтею 63 Закону передбачено, що фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок Державного бюджету України. Відповідно до ст. 48 спеціального Закону щорічна допомога на оздоровлення сплачується органами соціального захисту населення за місцем проживання громадянина. Постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 року № 256, якою затверджений Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, встановлено, що головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належить питання праці та соціального захисту населення. Таким чином, відповідач є головним розпорядником коштів місцевого бюджету за рахунок субвенцій з державного бюджету та нього покладений обов'язок щодо реалізації механізму фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення, зокрема, пільг громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Колегія суддів вважає необґрунтованим застосування відповідачем при виплаті щорічної допомоги на оздоровлення розміру таких виплат, який встановлений Постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 року № 562 “Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”. Статтею 48 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” передбачена щорічна допомога на оздоровлення особам, зокрема, інвалідам ІІІ групи - чотири мінімальні заробітні плати, інвалідам ІІ групи - п'ять мінімальних заробітних плат. Розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати. Тобто, нормами спеціального Закону визначений розмір щорічної допомоги як величина, кратна розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом на час здійснення виплати. Всупереч нормам спеціального закону, зазначеними постановами встановлені конкретні розміри такої допомоги в твердій грошовій сумі, зокрема, для інвалідів ІІІ групи - 90 грн., для інвалідів ІІ групи - в сумі 120 грн. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно частини 4 статті 9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу у відповідності до пункту 2 Указу Президента України “Про Єдиний державний реєстр нормативних актів” від 27.06.1996 року стосовно преюдиції нормативних актів. Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над урядовими нормативними актами при вирішенні даного спору підлягають застосуванню норми ст. 48 Закону “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” та Закони України про встановлення розміру мінімальної заробітної плати на 2005, 2007 роки, а не вказані Постанови КМУ. Конституція - Основний Закон України і має найвищу юридичну силу, а тому колегія суддів приходить до висновку, що у зазначеній ситуації, суд першої інстанції вірно застосував конституційні положення щодо пільг, компенсацій і гарантій, які Держава надає громадянам. Таким чином, дії відповідача в частині виплати позивачу щорічної допомоги на оздоровлення в розмірі 90 грн. за 2005 рік та в розмірі 120 грн. за 2007 рік, суд першої інстанції обґрунтовано визнав неправомірними. Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, відносно правомірності дій при нарахуванні позивачеві допомоги на оздоровлення в 2006 році, оскільки дія абзацу другого та третього частини четвертої статті 48 була зупинена в частині виплати компенсацій і допомоги у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати на 2006 рік згідно із п. 37 ст. 77 Закону України N 3235-IV (3235-15) від 20.12.2005р. “Про Державний бюджет України на 2006 рік”, який до теперішнього часу не визнаний неконституційним Конституційним Судом України. Наряду з викладеним, постанова суду підлягає зміні в частині визначення сум, які підлягають стягненню, оскільки позивач був інвалідом ІІІ групи, а з 11.06.2007 року - інвалідом ІІ групи, суд першої інстанції помилково вказав про сплату йому 120 грн. у 2005 році та дійшов до висновку про стягнення сум за 2005 рік у встановленому розмірі для позивача як для інваліда ІІ групи. На підставі викладеного

Результат розгляду: granted