Рішення адміністративного суду від 2008-06-17 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до УМВС України у Вінницькій області, Комісії з питань розгляду матеріалів учасників війни та бойових дій УМВС України у Вінницькій області про визнання неправомірним рішення Комісії від 13 квітня 2007 року Протокол №6, зобов'язання визнати позивача учасником бойових та видати посвідчення встановленого зразка. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в період з 1987 року по 1990 рік курсантом Воронезької спеціальної школи міліції МВС РСР (м. Воронеж, РФ) він неодноразово залучався до виконання спеціальних завдань в умовах надзвичайного стану та збройних конфліктів, приймав участь у нормалізації обстановки, відновленню законності та правопорядку під час збройних конфліктів в Вірменії та Азербайджані. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги, просила суд задовольнити їх в повному обсязі. Суду пояснила, що в період з 1987 року по 1990 рік курсантом Воронезької спеціальної школи міліції МВС РСР позивач був відряджений до Вірменії та Азербайджану для виконання спеціальних завдань в умовах надзвичайного стану, завдань по захисту мирного населення і попередження сутичок конфліктуючих сторін, приймав участь у приборканні конфліктуючих сторін, забезпечував охорону державних установ та громадського порядку. На думку позивача, він є учасником бойових дій, оскільки виконував вказані завдання в бойовій екіпіровці із автоматичною зброєю та з правом застосування цієї зброї. [PERSON], вважає дії відповідача неправомірними щодо відмови у наданні статусу учасника бойових дій, у зв'язку із чим був змушений звернутися до суду з позовом. Представник відповідача проти позову заперечував. У судовому засіданні пояснив, що відповідно п. 2 ст. 6 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”до учасників бойових дій належать особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили військову службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів). Згідно з наданими позивачем суду доказами він, перебуваючи та території Закавказзя, виконував задачі по охороні громадського порядку, а не брав участь у бойових діях. Крім того, в Постанові Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1994 року за № 63 “Про організаційні заходи щодо застосування Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" в примітці №6 до п. “інші країни після 1979 року”вказано, що до даних країн направлялись військові фахівці Генеральним штабом Збройних Сил, тобто даний пункт поширюється саме на військових фахівців, що направлялись Генштабом Збройних сил СРСР. У витягах з Наказів, які подані позивачем, зазначено, що останній був направлений до Закавказзя саме Воронезькою спеціальною школою міліції МВС СРСР, а не Генштабом Збройних Сил СРСР, а тому це також спростовує його участь у бойових діях. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали адміністративної справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом у справі встановлено, що позивач в період з 1987 року по 1990 рік курсантом Воронезької спеціальної школи міліції МВС СРСР неодноразово залучався до виконання спеціальних завдань по нормалізації обстановки, відновленні законності та правопорядку в умовах надзвичайного стану під час міжнаціонального збройного конфлікту та території Закавказзя, що підтверджується наданими позивачем довідками та витягами з наказів Воронезької спеціальної школи міліції №503 від 22.11.1988 року та №49 л/с від 5.07 1988 року (а.с.3-6). В лютому 2007 року [PERSON] звернувся до Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасників бойових дій Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області щодо визнання його учасником бойових дій з посиланням на вищевказані обставини та 13 квітня 2007 року отримав відповідь Комісії про те, що підстав, які передбачені дійсним законодавством України, для цього не існує (Протокол №6 а.с.10) Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” ветеранами війни визнаються - учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів). Військовослужбовці Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які за рішенням відповідних державних органів були направлені для виконання миротворчих місій або у відрядження в держави, де в цей період велися бойові дії. Перелік держав, зазначених у цьому пункті, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1994 року за № 63 “Про організаційні заходи щодо застосування Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" затверджено Перелік держав, яким надавалася допомога за участю військовослужбовців Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу і військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ, військовослужбовців Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, і періодів бойових дій на їх території. Однак, як встановлено в судовому засіданні, що і вбачається з матеріалів адміністративної справи Закавказзя, не входить до цього Переліку держав, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1994 року №63. Крім того, з наявних у адміністративній справі доказів наданих позивачем, суд не вбачає, що Куліцький В.Д. брав участь у бойових діях, а натомість, виконував спеціальні завдання по нормалізації обстановки, відновленні законності та правопорядку в умовах надзвичайного стану під час міжнаціонального збройного конфлікту та території Закавказзя. Посилання позивача на пункт вказаного Переліку “Інші країни - після 1979р.”спростовує п. 6 приміток до Переліку, згідно якого положення цього пункту стосуються лише військових фахівців. Це означає, що учасником бойових дій у розумінні п. 2 ст. 6 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” є особа, яка безпосередньо проходила службу, працювала чи перебувала у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брала участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів). Викладене узгоджується не лише із Законом України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, а витікає зі змісту підзаконних актів, прийнятих у його розвиток. Так, пунктом 5 Інструкції про порядок видачі посвідчень, нагрудних знаків ветеранів війни та листів талонів на право одержання проїзних квитків безплатно і з 50-відсотковою знижкою їх вартості ветеранам війни-військовослужбовцям, які проходять військову службу у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 31.03.1996 р. № 87 і зареєстрованої Міністерством юстиції України 19.04.1996 р. за № 193/1218 встановлено, що підставою для видання посвідчень учасникам бойових дій за правилами п. 2 ст. 6 Закону військовослужбовцям, які були направлені для виконання миротворчих місій або у відрядження в держави, де в цей період велися бойові дії, є надання: витягу з наказу відповідного командира (начальника) про направлення у відрядження, копії посвідчення про відрядження з відповідними відмітками про прибуття та вибуття, витягу з наказу по стройовій частині з військової частини, в яку вони були направлені у відрядження, довідки про участь у бойових діях встановленого зразку, видану військової частиною, яка входила до складу миротворчих сил. Суд дослідивши матеріали адміністративної справи та проаналізувавши норми діючого законодавства, дійшов висновку, що рішення Комісії з питань розгляду матеріалів учасників війни та бойових дій УМВС України у Вінницькій області про відмову у наданні позивачу статусу учасника бойових дій було прийняте у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також у відповідності до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України. В силу ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст. ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку щодо відмови [PERSON] у задоволенні позову.

Результат розгляду: denied