Рішення адміністративного суду від 2008-05-08 00:00:00+03

Позивач, що працював в 2005 році суддею Романівського (Дзержинського) районного суду Житомирської області та працює на теперішній час суддею Черняхівського районного суду Житомирської області, звернувся з адміністративним позовом до відповідачів про стягнення недоотриманої заробітної плати. В обґрунтування позову позивач, посилається на те, що Кабінетом Міністрів України 30 червня 2005 року було прийнято постанову №514 „Про оплату праці Голови, першого заступника Голови та заступника Голови Верховного Суду України”, якій надана зворотна дія в часі-набрання її чинності з 1 червня 2005 року. Зазначеним в постанові особам були підвищені посадові оклади та встановлені відповідні системи оплати їх праці. Що ж стосується суддів загальних судів, то лише 3 вересня 2005 року Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову № 865 „Про оплату праці суддів”, якою підвищено їм посадові оклади пропорційно до окладів Голови та заступників Голови Верховного Суду України. Однак, набрання чинності цієї постанови було визначено на майбутнє - з 1 січня 2006 року (п.5 постанови Кабінету Міністрів України). Позивач вважає, що впродовж семи місяців 2005 року він отримував значно менше щомісячне грошове утримання та просить стягнути з Державної судової адміністрації України недоотриману заробітну плату за період червень-грудень 2005 року в сумі 38870 грн., зобов»язавши Державне казначейство України провести видатки з Державног бюджету України. В судовому засіданні позив позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представники відповідачів Державного казначейства України, Судової адміністрації України в судове засідання не з»явились. Про день, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, про що свідчать поштові повідомлення. Заперечень, які б спростовували доводи позову не надали. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та оцінивши надані суду докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач у 2005 році працював суддею Романівського (Дзержинського) районного суду Житомирської області і відповідно до Конституції України та Закону України „Про статус суддів” має право на належне матеріальне та соціальне забезпечення. Відповідно до ст.44 Закону України „Про статус суддів”, заробітна плата суддів складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок. Розміри посадових окладів суддів встановлюються у відсотковому відношенні до посадового окладу Голови Верховного Суду України і не можуть бути меншими від 50 відсотків його окладу. Посадовий оклад судді не може бути меншим від 80 відсотків посадового окладу голови суду, в якому працює суддя. Тобто, відповідно до норм вказаного Закону, гарантований мінімальний посадовий оклад судді не може бути меншим встановленого ст.44 цього Закону в співвідношенні до окладу Голови Верховного Суду України. Недодержання цього принципу є порушенням конституційного права суддів на отримання заробітної плати не нижче від визначеної Законом, та порушенням конституційних гарантій щодо незалежності та недоторканості суддів. Кабінет Міністрів України лише 3 вересня 2005 року привів посадові оклади суддів у відповідність з вимогами ст.44 Закону України „Про статус суддів”, однак не усунув порушення вимог цього Закону і не привів оклади суддів усіх судів України до встановленого цією нормою співвідношення одночасно з окладом Голови Верховного Суду України, а саме з 1 червня 2005 року, оскільки надав Постанові №865 від 3 вересня 2005 року „Про оплату праці суддів” чинності з 1 січня 2006 року (п.5 Постанови). Постановою Вищого Адміністративного Суду України від 16 травня 2007 року за позовом [PERSON] до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, визнано п.5 Постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року №865 „Про оплату праці суддів” незаконним. Цією ж постановою суду допущено поворот виконання Постанови Кабінету Міністрів України № 865, визнано, що вона підлягає застосуванню одночасно з Постановами Кабінету Міністрів України від 30.06.2005 року № 513 та № 514 з питань оплати праці керівників судів, тобто з 1 червня 2005 року. За сім місяців 2005 року позивачем недоотримано заробітну плату в зазначеному вище розмірі, що стверджується розрахунком щомісячного грошового утримання за червень-грудень 2005 року, наданим ТУ ДСА України в Житомирській області. Відповідачі фактично погодились з таким розрахунком, оскільки не оспорили його, а тому він приймається судом, і вказані в розрахунку суми недоотриманого щомісячного грошового утримання слід стягнути на користь позивача. Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України „Про судоустрій України”, ст.ст.120, 126 цього Закону та Положення про Державну судову адміністрацію України, остання з 1 січня 2003 року є головним розпорядником бюджетних асигнувань, які передбачені на утримання судової влади, а Державне казначейство України, відповідно до ст.48 Бюджетного Кодексу України та п.1 ч.4 Положення про Державне казначейство України, здійснює розрахунково-касове обслуговування розпорядників бюджетних коштів. Крім того, Законом України „Про Державний бюджет України на 2007 рік” Державній судовій адміністрації України встановлені бюджетні призначення за програмою „Виконання рішень судів на користь суддів” на суму 9500,0 тис.грн. Враховуючи викладене, суд вважає, що недоотриману заробітну плату позивачу слід стягнути з Державної судової адміністрації України і зобов'язати Державне казначейство України провести видатки з Державного бюджету України, передбачені Державній судовій адміністрації України за бюджетною програмою „Виконання рішень судів на користь суддів”, а саме стягнути на користь [PERSON] 38870 грн.

Результат розгляду: granted