Рішення адміністративного суду від 2008-05-14 00:00:00+03

[PERSON] звернулася до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про зобов'язання Головне управління здійснити перерахунок розміру пенсії з врахуванням 33,3 % щомісячної премії від грошового забезпечення, щомісячної 100% надбавки від грошового забезпечення, щомісячної 30% надбавки з безперервну службу у Збройних Силах України та щомісячної 40% надбавки з службу у Збройних Силах України. Позовні вимоги мотивовані тим, що прослуживши 26 років в Збройних Силах України, позивач була звільнений у запас з призначенням пенсії у розмірі 51 % від окладу. За час перебування позивача на пенсії, неодноразово приймалися нормативні акти про підвищення грошового забезпечення військовослужбовців, однак ніякого підвищення пенсії позивачу не проводилося. Згідно із ч. 3 ст. 63 Закону України “Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького та рядового складу ОВС і деяких інших осіб”(у редакції від 9 квітня 1992 року) призначені військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей пенсії перераховуються з підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб які мають право на пенсії за цим Законом. Тому позивач вважає, що їй має бути проведено перерахунок раніше призначеної пенсії за вислугу років військової служби з врахуванням: премії в розмірі 33,3% відповідно до Указу Президента України від 14.07.1995 року № 615/95; на підставі Указу Президента України №173 від 23.02.2002 р. - 100% надбавки до посадового окладу; на підставі Указу Президента України від 05.05.2003 року №829/2003 -щомісячної надбавки за безперервну службу у Збройних Силах України у розмірі 30% та 40 % щомісячної надбавки на підставі Указу Президента України від 14.07.1999 року №84/99 . Під час попереднього судового засідання у справі, суд виконавши всі процесуальні дії, передбачені ч. ч. 3, 4 ст. 111 КАС України за письмовою згодою сторін, перейшов до судового розгляду справи. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник Головного управління Пенсійного фонду України в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що[PERSON] нарахування призначеної пенсії здійснювалось відповідно до ст. 43 Закону України “Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького та рядового складу ОВС і деяких інших осіб”№ 2262 в редакції, яка була чинна до 01.01.2005 року. Редакція статті зазначеного Закону не передбачала таких видів грошового забезпечення, з яких обчислюється пенсія, як надбавка за безперервну військову службу, 33,3% премії, 100% надбавка. З 01 січня 2005 року Законом України від 15.06.2004 року було внесено зміни до ст. 43 Закону № 2262, на підставі яких ВОВК було зроблено перерахунок пенсії позивача. Разом з тим, просив відмовити позивачеві у задоволенні позову на підставі пропущення нею строку звернення до адміністративного суду відповідно до ст. 99 КАС України. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом у справі встановлено. Згідно із наказом командира військової частини А 1231 від 3.09.2002 року №173 [PERSON] було звільнено з військової служби у запас за віком. Відповідно до оглянутої в судовому засіданні пенсійної справи[PERSON], пенсія позивачу була призначена 08.09.2002 року у розмірі 51% від окладу. Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходить з того, що відповідно Рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 18 серпня 2005 року позов[PERSON] було задоволено частково, зокрема, задоволені позовні вимоги щодо перерахунку пенсії з урахуванням 33,3% премії, передбаченої Постановою КМУ від 22.05.2002р. №829 та 100% надбавки з службу в ЗСУ, передбаченої Указом Президента України від 23.02.2002 р. №173. В решті позовних вимог, щодо перерахунку пенсії із врахуванням щомісячної надбавки за безперервну службу у Збройних Силах України у розмірі 30% на підставі Указу Президента України від 05.05.2003 року №829/2003 було відмовлено. Таким чином, суд відмовляючи у задоволенні позову, бере до уваги Рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 18 серпня 2005 року, яким вже були вирішені заявлені позовні вимоги, оскільки, відповідно до ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Крім того, суд вважає за доцільне відмовити у задоволенні позову також і у зв'язку із пропущенням відповідачем строку звернення до суду з позовом. Відповідно до ч. 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Згідно із ст. 100 Кодексу адміністративного судочинства України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Якщо суд визнає причину пропущення строку звернення до суду поважною, адміністративна справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому цим Кодексом. Як встановлено судом, позивач знала про порушення свого права ще з моменту прийняття і вступу в законну силу нормативно-правових, які запроваджували нові види грошового забезпечення до 2005 р., але в установлений строк не звернулася до суду з позовом. Позивачем не доведено поважності пропущення строку для звернення до суду. Тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні даного позову. Таким чином, суд бере до уваги клопотання представника Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, в яому він просив відмовити в задоволенні позову в зв'язку з пропущенням позивачем строку звернення до суду, і вважає, що це є правомірною підставою для відмови у задоволенні позову. Згідно зі ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Результат розгляду: denied