Рішення адміністративного суду від 2008-06-04 00:00:00+03

Позивач -[PERSON].. перебувала на службі на посаді старшого інспектора чергового відділу оперативного інформування при УМВС в Луганській області з листопада 1995року. Звільнена з посади за наказом від 28.08.2006 року № 615 за порушення службової дисципліни , що проявилось у використанні службової інформації в особистих цілях, здійсненні неправомірних дій, які в подальшому призвели до розшифрування оперативного автомобілю. Фактично звільнена з 6 жовтня 2006 року за п.п.”є” п.64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ - за порушення дисципліни. У травні 2007 року позивачка звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати дії відповідача неправомірними, скасувати наказ про її звільнення та поновити її на службі , стягнути грошове забезпечення за час вимушеного прогулу. Постановою Жовтневого районного суду м. Луганська від 8.01.2008року позов - задоволений . Визнані неправомірними дії УМВС України в Луганській області , наказ про звільнення відмінений та стягнуте грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі - 12 527 гр.. Суд першої інстанції виходив з того, що позивачка перебувала на службі тривалий час , до дисциплінарної відповідальності не притягалась і тому до неї за одне порушення дисципліни застосовано надто суворе стягнення у вигляді звільнення. А факт використання службової інформації в особистих цілях не потягнув ніяких негативних наслідків. Службовим розслідуванням не було встановлено, що тільки з вини позивачці були зірвані оперативні негласні заходи. Інші особи , які допустили таке ж порушення , не були звільнені . На постанову суду першої інстанції подана апеляційна скарга відповідачем , в якої просить скасувати постанову та прийняти нову постанову, якою відмовити позивачці позові. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції допустив порушення процесуального та матеріального права, невірно застосував норми Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ .Позивач допустила недбале ставлення до виконання службових обов.язків , в особистих цілях, на прохання свого чоловіка, якій проходить службу в іншому відділі , використала оперативну інформацію , що призвело до розшифрування оперативного автомобілю під час проведення негласних оперативних заходів ,у свій вихідний день отримала інформацію по телефону щодо оперативного автомобілю , який здійснював оперативний заходи. Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ передбачено право керівника застосовувати дисциплінарні стягнення, у тому числі , і звільнення зі служби. У судовому засіданні апеляційного суду відповідач підтримав доводи апеляційної скарги. Позивач та її представник заперечували проти апеляції і просили залишити скаргу без задоволення. Судова колегія, вислухавши сторони, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. З огляду на ст.. 2 та ст.. 17 п.3 Кодексу адміністративного судочинства України вказані правовідносини відносяться до вирішення спорів , пов,язаних з публічною службою - її проходженням та звільненням з публічної служби. З матеріалів справи встановлено, що позивач була прийнята на службу в органах внутрішніх справ з 1995 року . Має звання -капітан міліції . Згідно її статусу на позивачку розповсюджуються норми Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УСРСР від 29.07.1991 р № 114 а також Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України . Як вбачається з даної справи , приводом для застосування до позивачці стягнення у вигляді звільнення зі служби стали неправомірні дії позивачці щодо отримання оперативної інформації в особистих цілях , що в подальшому призвело до зриву оперативного спостереження . Вказане не оспорювала сама позивачка і це підтверджується матеріалами справи. Тому посилання суду першої інстанції на те, що суд не може встановити , чи мало порушення з боку позивачці є безпідставним і не обґрунтованим . Наказом № 477 від 7.07.2006року встановлювався порядок доступу до інтегрованого банку даних УМВС і відсутність його копії у справі не позбавляла суд першої інстанції можливості зробити правильний висновок відносно наявності в діях позивачці дисциплінарного проступку , за який керівництво органу внутрішніх справ мало можливість застосувати стягнення у вигляді звільнення. У відповідності до статті 13 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ такі дисциплінарні стягнення , як звільнення з органів внутрішніх справ , звільнення з посади, пониження в спеціальному званні накладаються начальниками , яким надано право прийняття на службу до органів внутрішніх справ. Право вибору конкретного виду стягнення належить безпосередньо прямому начальнику і тому з висновком суду про те, що стягнення, яке застосоване до позивачці, не відповідає тяжкості вчиненого проступку, не можна погодитися. У відповідності до п.6 статті 13 Статуту старший прямий начальник має право пом,якшити чи скасувати дисциплінарне стягнення, накладене підлеглим йому начальником, якщо встановлено, що воно не відповідає тяжкості вчиненого проступку. Але позивач не зверталась з оскарженням стягнення до вищестоящого начальника органу. Тому висновок суду щодо визнання не чинним вказаного наказу та відміну його є помилковим. Судова колегія вважає, що у суду першої інстанції не було правових підстав вважати наказ про звільнення позивачки зі служби неправомірним. Суд визнаючи вказаний накази не чинними і поновляючи позивачку на службі на посаді вийшов за межі діючого законодавства в цій частині , взагалі пункту 21 Положення , так як вказана особа за своїм статусом повинна проходити службу там , де це викликається інтересами служби і застережено в наказах прямих начальників. Виходячи з наведеного судова колегія вважає, що даний спір з приводу проходження публічної служби позивачці в органах МВС вирішений судом першої інстанції з порушенням норм матеріального права , що є підставою для скасування рішення у відповідності до ч .4 ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Результат розгляду: denied