Рішення адміністративного суду від 2008-08-28 00:00:00+03

У квітні 2007 року [PERSON] (надалі - позивач) звернулась до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до відповідачів про стягнення на її користь невиплаченої щорічної допомоги на оздоровлення за 2003-2006 роки відповідно до норм Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що на підставі ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» їй, як евакуйованій із зони відчуження внаслідок аварії на ЧАЕС у 1986 році, належить щорічна допомога на оздоровлення в розмірі трьох мінімальних заробітних плат. Постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 липня 2007 року відмовлено в задоволені позовних вимог [PERSON] Постанова суду мотивована тим, що позивач отримував всі виплати у розмірі, передбаченому Постановою КМУ № 836 від 26.07.1996 року, а тому позовні вимоги є безпідставними. Крім того, до позовних вимог за 2006 рік судом першої інстанції було застосовано строки позовної давності відповідно до ч.1 ст.100 КАС України. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нову постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Заперечень на апеляційну скаргу від відповідача до суду не надходило. В судове засідання сторони не з'явились, причини неявки суду не відомі, були повідомлені належним чином. Відповідно до ч.4 ст.196 КАС України неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи. Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції - скасуванню, виходячи з наступного. Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 3, 202 ч. 1 п. 4 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Судом першої інстанції встановлено, що при визначенні розміру допомоги, яку мав отримувати позивач, слід керуватися відповідними Постановами Кабінету Міністрів України. Однак, з таким висновком суду не можна погодитися. Так, колегією суддів встановлено, що позивач - [PERSON]є потерпілою від наслідків аварії на ЧАЕС 2 категорії, що підтверджується посвідченням (категорія 2)[NUMBER], виданим 26 квітня 1993 року Черкаською облдержадміністрацією. [PERSON] отримує на підставі ст.ст. 37, 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи» відповідні кошти, розмір яких встановлений Постановою Кабінету Міністрів України «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 26.07.1996 року № 836. Відповідно до ч.4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» позивач, як постраждалою від наслідків аварії на ЧАЕС 2 категорії має право на виплату щорічної одноразової допомоги на оздоровлення в розмірі трьох мінімальних заробітних плат. Розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати. Колегією суддів встановлено, що виплата допомоги на оздоровлення за 2003-2006 роки була здійснена позивачу в розмірі, встановленому Постановою Кабінету Міністрів України «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 26 липня 1996 року №836. Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зміст законів України, якими встановлюються розміри мінімальних заробітних плат, свідчить про відсутність будь-яких обмежень щодо можливостей застосування розміру мінімальної заробітної плати з метою реалізації норми ст. 37, 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи». Тому, виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними нормативними актами при вирішенні даного спору, застосуванню підлягає саме статті 37, 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи», а не Постанова КМУ № 836. За таких обставин та з урахуванням вимог статей 37, 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи», відповідачі повинні виплатити позивачу щомісячну грошову допомогу та доплату, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на момент здійснення виплати. З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] в частині стягнення допомоги на оздоровлення за 2004 -2005 роки у сумі 1 964,30 грн.

Результат розгляду: partial