Рішення адміністративного суду від 2009-10-14 00:00:00+03

Рішенням Національної комісії з питань регулювання зв'язку України від 02.03.2006 № 215 «Про видачу ліцензій на користування радіочастотним ресурсом України»позивачу було видано ліцензію на користування радіочастотним ресурсом України для радіозв'язку у системі передавання даних з використанням шумоподібних сигналів, терміном на 5 років. Смуга (номінали) радіочастот, приймання/передавання, МГц: 1430,5… 1448,0; 1479,5…1497,0. Початок користування -травень 2006 року, повне освоєння -грудень 2007 року. Як вбачається з листа від 10.04.2006, адресованого начальником радіоелектронної боротьби Збройних Сил України начальнику Українського державного центру радіочастот, Генеральним штабом Збройних Сил України було узгоджено використання радіочастот для РЕЗ ЗАТ «Датагруп»на території України за умови погодження з Генеральним штабом Збройних Сил України встановлення (районів використання) конкретних РЕЗ відповідно до ст. 41 Закону України «Про радіочастотний ресурс України». 11.02.09 Генеральною прокуратурою України було винесено Протест на п.1.13 рішення Національної комісії з питань регулювання зв'язку України від 02.03.06 № 215 «Про видачу ліцензій на користування радіочастотним ресурсом України», в якому зазначено, що рішення прийнято з перевищенням наданих повноважень та в супереч ст. 5, ч. 7 ст.30 Закону України «Про радіочастотний ресурс України». Тому відповідачу було запропоновано скасувати на п.1.13 рішення Національної комісії з питань регулювання зв'язку України від 02.03.06 № 215 «Про видачу ліцензій на користування радіочастотним ресурсом України»у частині розподілу смуг радіочастот, призначених для використання спеціальними користувачами. 15.02.09 відповідач надіслав позивачу повідомлення про розгляд протесту Генеральної прокуратури України про скасування п.1.13 рішення Національної комісії з питань регулювання зв'язку України від 02.03.06 № 215 щодо видачі ЗАТ «Датагруп»ліцензії на користування радіочастотним ресурсом України № 4998 для радіочастот 1492-1497,5 МГц. 19.02.09 Національною Комісією з питань регулювання зв'язку України було прийнято рішення «Про розгляд протесту Генеральної прокуратури України від 11.02.09 № 07/2/1-21вих09»яким було скасовано п.1.13 рішення Національної комісії з питань регулювання зв'язку України від 02.03.06 № 215 «Про видачу ліцензій на користування радіочастотним ресурсом України»у частині смуги радіочастот 1492-1497,5 МГц. Відповідно до ст.5 Закону України «Про радіочастотний ресурс України»користувачі радіочастотного ресурсу України залежно від напрямів його використання поділяються на спеціальні і загальні. До спеціальних користувачів радіочастотного ресурсу України відносяться підрозділи і організації Міністерства оборони України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства з надзвичайних ситуацій України та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони, Державного департаменту з питань виконання покарань, Державної податкової адміністрації України (у частині застосування радіоелектронних засобів податковою міліцією), якщо їх діяльність пов'язана з використанням радіоелектронних засобів виключно для виконання функціональних обов'язків і за умови їх фінансування виключно за рахунок Державного бюджету України, а також центрального органу виконавчої влади в галузі транспорту в частині застосування радіоелектронних засобів об'єднаної цивільно-військової системи організації повітряного руху України та забезпечення польотів і в частині застосування радіоелектронних засобів Державною спеціальною службою транспорту. До загальних користувачів радіочастотного ресурсу України відносяться користувачі, які не внесені до переліку, визначеного частиною другою цієї статті. Загальні користувачі радіочастотного ресурсу України поділяються на такі групи: 1) суб'єкти господарювання, які користуються радіочастотним ресурсом України для надання телекомунікаційних послуг, за винятком розповсюдження телерадіопрограм; 2) суб'єкти господарювання, які здійснюють розповсюдження телерадіопрограм із застосуванням власних або орендованих радіоелектронних засобів; 3) технологічні користувачі і радіоаматори - юридичні чи фізичні особи, які користуються радіочастотним ресурсом України без надання телекомунікаційних послуг. Згідно зі ст.20 Закону України «Про радіочастотний ресурс України» національна таблиця розподілу смуг радіочастот України регламентує розподіл смуг радіочастот радіослужбам в Україні та визначає смуги радіочастот спеціального та загального користування. Національна таблиця розподілу смуг радіочастот України визначає, зокрема, розподіл смуг радіочастот на смуги спеціального та загального користування. Відповідно до Національної таблиці розподілу смуг радіочастот України, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 15 грудня 2005 р. № 1208 смуги радіочастот 1492-1610,6 МГц віднесені до спеціального користування. Позивач, як встановлено під час розгляду справи, не належить до суб'єктів, що є спеціальними користувачами, відповідно до ст.5 Закону України «Про радіочастотний ресурс України». А відтак, суд не приймає посилання представника позивача на те, що користування радіочастотним ресурсом України для радіочастот в частині смуги 1492-1497,5 МГц було погоджено Генеральним штабом Збройних Сил України, оскільки чинним законодавством не передбачено можливості отримання ліцензій на користуватися частотами в діапазоні, призначеному для спеціального користування, загальними користувачами за умови погодження цього з будь-яким спеціальним користувачем. Відповідно до частини 1 та 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Суд, реалізовуючи положення з ч.3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, пов'язані з необхідністю перевірити відповідність оскаржуваного рішення вимогам щодо того чи прийняте (вчинені) воно: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку, прийшов до висновку про порушення відповідачем зазначених вимог. Суд вважає, що оскаржуване позивачем рішення відповідає вимогам зазначеної вище норми. Відповідно до ч.1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України. Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Позивач по справі не обґрунтував наявності його порушених прав та законних інтересів. Суд на підставі наявних у матеріалах справи доказів, а також наданих позивачем пояснень прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Результат розгляду: denied