Рішення адміністративного суду від 2008-04-22 00:00:00+03

27 лютого 2008 року прокурор Саксаганського району м. Кривого Рогу звернувся з позовом до суду в інтересах держави в особі центральної міжрайонної державної податкової інспекції у м. Кривому Розі, в якому просив визнати недійсною угоду від 24.10.2005 року № 21/2410 укладену між товариством з обмеженою відповідальністю «РИФ» та товариством з обмеженою відповідальністю «ТПК Металіум», стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Риф» компресор повітряний ПР-5,25 (1 шт.) вартістю 12000 грн. 00 коп.; компресор повітряний 2 ВУ (1 шт.) вартістю 14160 грн. 00 коп.; автонавантажувач спеціальний 40 261 (1 шт.) вартістю 16000 грн. 00 коп.; та грошові кошти в сумі 59417 грн. 69 коп. та стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ТПК Металіум» на користь ТОВ «РИФ» - 101577 грн. 69 коп. В обгрунтування позову прокурор зазначив, що вказаний договір має бути визнаний повністю недійсним згідно зі ст.ст. 207, 208 Господарського кодексу України. Для застосування таких санкцій необхідною умовою є наявність умислу на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. При укладенні спірного договору від 24.10.2005 року № 21/2410, товариство з обмеженою відповідальністю «ТПК Металіум» мало умисел на укладання угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, що підтверджується вироком Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 04.10.2007 року, згідно якого [PERSON] визнано винним у здійсненні ним фіктивної підприємницької діяльності та визначено йому покарання за ст. 205 ч. 2 Кримінального кодексу України. Представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «РИФ» проти позову заперечував, зазначив, що 24 жовтня 2005 року між товариством з обмеженою відповідальністю «ТПК Металіум» та товариством з обмеженою відповідальністю «РИФ» було дійсно укладено договір купівлі-прожажу № 21/2410, який виконано в повному обсязі, що підтверджується матеріалами справи. Просив суд відмовити у задоволенні позову. Дослідивши чинне законодавство, матеріали справи та доводи осіб, які беруть участь у справі суд доходить висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню. Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 24 жовтня 2005 року між товариством з обмеженою відповідальністю «ТПК Металіум» та товариством з обмеженою відповідальністю «РИФ» було укладено договір купівлі-прожажу № 21/2410, відповідно до якого ТОВ «ТПК Металіум» зобов'язується передати у власність ТОВ «РИФ» партію товару згідно з документами, які додаються до цього договору, а ТОВ «РИФ» зобов'язується прийняти і оплатити товар. На виконання зазначеного договору, ТОВ «ТПК Металіум» передало у власність ТОВ «РИФ» товар на загальну суму 101577 грн. 69 коп. ТОВ «РИФ» на виконання договору оплатило переданий у власність товар на рахунок ТОВ «ТПК Металіум» в сумі 101577 грн. 69 коп. і відобразило зазначені господарські операції в бухгалтерському та податковому обліку. Таким чином, суд доходить висновку, що відповідачі виконали взаємні зобов'язання за договором. При цьому суд зазначає, що сама по собі угода про продаж товару, перелік якого зазначається в доданих до справи накладних, не є такою, що суперечить інтересам держави та суспільства. Товар, який ТОВ «РИФ» купив у ТОВ «ТПК Металіум» не виключено законом із цивільного обігу, на торгівлю ним не вимагалась ліцензія, не було й інших законодавчих обмежень стосовно його купівлі-продажу. Встановлення умислу учасника оскаржувальної угоди на її укладання з метою, суперечною інтересам держави та суспільства, мало бути предметом дослідження у кримінальній справі, на яку посилається позивач. Наявність умислу не може бути підтверджено лише рішенням суду про визнання винним [PERSON]. у здійсненні ним фіктивної підприємницької діяльності, оскільки предметом дослідження у цій справі була вся підприємницька діяльність останнього, а не наявність протиправного умислу при укладенні конкретної угоди, що мала місце під час підприємницької діяльності. Юридичним наслідком вироку суду може бути припинення діяльності товариства з обмеженою відповідальністю «ТПК Металіум» і ліквідація підприємства. Сам факт визнання [PERSON]. винним у здійсненні ним фіктивної підприємницької діяльності не тягне за собою недійсності всіх угод, укладених останнім при здійсненні ним підприємницької діяльності. Суд також доходить висновку, що посилання прокурора на ст.ст. 207, 208 Господарського кодексу України є необґрунтованими. Згідно з ч. 1 ст. 208 цього Кодексу, якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а в разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони в доход держави все одержане нею, а також усе належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише в однієї зі сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави. Наведену норму слід застосовувати з урахуванням того, що відповідно до ст. 228 Цивільного кодексу України правочин, учинений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, водночас є таким, що порушує публічний порядок, а отже - нікчемним. Як зазначено у ч. 2 ст. 215 цього Кодексу визнання судом такого правочину недійсним не вимагається. Відповідно до ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, суд закриває провадження у ній. За вчинення правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, застосовуються санкції, передбачені ч. 1 ст. 208 ГК України. За змістом статті це можливо лише в разі виконання правочину хоча б однією стороною. Зазначені санкції не можна застосовувати за сам факт несплати податків однією зі сторін договору, оскільки за таких обставин правопорушенням була б несплата податків, а не вчинення правочину. Для стягнення цих санкцій є необхідною наявність умислу на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Згідно з ч. 1 ст. 208 ГК України передбачені нею санкції застосовує лише суд. Це правило відповідає статті 41 Конституції України, згідно з якою конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, в обсязі та порядку, встановлених законом. Оскільки зазначені санкції є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в доход держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, то вони належать не до цивільно-правових, а до адміністративно-господарстьких санкцій як такі, що відповідають визначенню, наведеному в частині першій статті 238 ГК України. Встановлені частиною 1 ст. 208 ГК України санкції можуть бути застосовані лише з дотриманням строків, установлених ст. 250 цього Кодексу, - протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніше ніж через один рік з дня порушення суб'єктом установлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом. Із матеріалів справи вбачається, що угода, яка є предметом судового розгляду в адміністративній справі, укладена 24 жовтня 2005 року, а з відповідним позовом до суду прокурор Саксаганського району м. Кривого Рогу звернувся тільки 27.02.2008 року, тобто з пропуском строків, встановлених ст. 250 ГК України. З урахуванням сукупності викладених обставин суд доходить висновку про необхідність закриття провадження у справі в частині позовних вимог щодо визнання недійсною угоди. В іншій частині позов не підлягає задоволенню.

Результат розгляду: denied