Рішення адміністративного суду від 2008-05-05 00:00:00+03

06 березня 2008 року прокурор м.Докучаєвська, діючи в інтересах [PERSON]., звернувся до суду з вказаним позовом, пославшись на те, що проведеною перевіркою встановлено, що [PERSON]. є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та з 1998 року став інвалідом третьої групи, а з 13.09.2007 року є інвалідом другої групи. Відповідно до вимог ст.48 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у разі встановлення інвалідності вищої групи інвалідам виплачується різниця у компенсаціях. У ході перевірки встановлено, що управлінням праці та соціального захисту населення Докучаєвської міської ради, [PERSON]. призначена та виплачена різниця в компенсаціях між третьою та другою групами інвалідності одноразова компенсація за шкоду, заподіяну здоров'ю особам, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи у розмірі 94,80 грн (дата виплати 25.12.2007р.), відповідно до розмірів встановлених постановою Кабінету Міністрів України №836 від 26.07.1996 року „Про компенсацію виплати особам які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, що підтверджується відповідною довідкою відповідача. У зв'язку з тим, що розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент здійснення виплати (виплата 25.12.2007р.) позивач має право на отримання одноразової компенсації у наступному розмірі: на час виплати допомоги розмір мінімальної заробітної плати встановлений відповідно до Закону України „Про внесення змін до Закону України від 26.12.2002 року „Про державний бюджет України на 2007 рік” - складав 460,00 грн, тобто відповідач повинен був виплатити [PERSON]. суму у розмірі 460,00х15=6900 грн. Відповідно ч.2 ст.19 Конституції України орган державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Крім того, згідно ч.3 ст.22 Конституцією України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до діючих законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. В силу ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист. Це право гарантується загальнообов'язковими державними соціальними страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Згідно з положенням ст.48 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” різниця між встановлення третьою та другою групами інвалідності одноразова компенсація за шкоду, заподіяну здоров*ю учасникам ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи виплачується у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, що є соціальним захистом [PERSON]. гарантованою йому ст.46 Конституції України. Постановою КМУ від 26.07.1996 року №836 „Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, якою встановлено розмір компенсації учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, які стали інвалідами в наслідок Чорнобильської катастрофи в сумі 94,80 грн., не відповідає положенню ст.22 Конституції України і ст.48 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи, оскільки обмежує право [PERSON]. на отримання компенсації учасникам ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, що передбачено соціальним законом, згідно розміру мінімальної заробітної плати на момент виплати, у даному випадку станом на 25.12.2007 року, коли мінімальна заробітна плата була, як було вищевказано 460 грн. Крім того, відповідно до частини 6 п.1 „Положення про порядок виплати одноразової компенсації за шкоду, причинену здоров'ю, особами, які стали інвалідами за наслідками Чорнобильської катастрофи, та сім'ям, які втратили годувальника” розмір вказаних виплат визначається КМУ згідно зі змінами індексу коштовності життя та зросту мінімальної заробітної плати, як це передбачено ст.67 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, оскільки КМУ новий розмір не визначав своєю постановою, то потрібно керуватись тими законами, які регулюють складені правовідносини, у даному випадку нормами ст.ст.46 Конституції України і ст.48 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи”, а саме розмір компенсації між третьою та другою групами інвалідності одноразова компенсація за шкоду, заподіяну здоров*ю у розмірі 15 мінімальних заробітних плат на момент виплати компенсації. З викладеного слідує, що Управління праці та соціального захисту населення Докучаєвської міської ради незаконно не виплатило [PERSON]. різницю у разі встановлення вищої групи інвалідності компенсацію згідно чинного законодавства. Відповідно до листа відповідача від 20.02.2008 року №23, останній у добровільному порядку не бажає виплатити [PERSON]. різницю, у звязку з чим сума у розмірі 6900 гр, підлягає примусовому стягненню, за винятком суми компенсації, яка вже була сплачена. У звязку з чим, сума яка підлягає до виплати становить 6805,20 грн Просять суд визнати незаконними дії суб'єкта владних повноважень - Управління праці та соціального захисту настелення Докучаєвської міської ради. Стягнути з Управління праці та соціального захисту настелення Докучаєвської міської ради за рахунок Державного бюджету України на користь [PERSON].. одноразову компенсацію за шкоду, заподіяну здоров'ю особам, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи у розмірі 6805,20 грн. Суд, вислухавши пояснення прокурора , представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. [PERSON]., [INFO] року народження, віднесений до 1 категорії осіб, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON]., в 1998 році встановлена третя група інвалідності у звязку з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС. Згідно довідки серії ДОН-05 №090864 [PERSON]. 13.09.2007 року надана 2 групи інвалідності в зв'язку з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС. Враховуючи наведене, суд находить, що право на виплату різниці у компенсаціях між третьою та другою групою інвалідності у [PERSON]. виникло з 13.09.2007 року. Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, у тому числі на одноразову компенсацію за шкоду, заподіяну здоров'ю, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи визначені статтею 13, Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи”( від 28.02.1991 року №796-Х11 (далі Закон №796-Х11). Порядок надання одноразової компенсації регулюється частиною 1 статті 48 Закону №796 -Х11, якою передбачено, що одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою, виплачується в таких розмірах: інвалідам 11 групи - 45 мінімальних заробітних плат. Частиною другою ст.48 Закону №796-Х11, передбачено, що встановлення інвалідності вищою групи інвалідам виплачується різниця у компенсації. 25.12.2007 року відповідачем було проведено позивачу виплату різниці в компенсації між третьою та другою групами, у розмірі запровадженому постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 року №836 - 94,80 грн. Рішенням Конституційного Суду України №6-рп від 09.07.2007 року визначена правова позиція щодо зазначеної ситуації. Аналіз законодавчої діяльності Верховної Ради України свідчить про те, що при прийняття законів про Державний бюджет України систематично зупиняється дія інших законів України щодо надання пільг, компенсацій і гарантій, які є складовою конституційного права громадян на соціальний захист і достатній рівень життя кожного (стаття 46,48 Конституції України). Зупинення дії законів є способом тимчасового припинення їх дії в часі та (або) за колом осіб і має здійснюватись відповідно до вимог Конституції України. Ця юридична процедура знаходиться в органічному зв'язку із скасуванням законів, внесенням до них змін та доповнень. Отже, у такому випадку законом про Державний Бюджет України припиняється на певний строк правове регулювання відносин у сфері соціального захисту, зупиняється дія механізму реалізації конституційних соціально-економічних прав громадян, що призводить до обмеження права на соціальний захист. Системне зупинення законами про Державний бюджет України дії чинних Законів України щодо надання пільг, компенсацій і гарантій фактично скасовує їх дію. Зупинення дії положень Законів, якими визначено права і свободи громадян, їх змін та обсяг, є обмеженням права і свобод і може мати місце лише у випадках, передбачених Основним Законом України. У статті 64 Конституції України вичерпно визначено такі випадки, а саме передбачено: що у умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватись окремі обмеження прав і свобод людини із зазначенням строку дії цих обмежень, та визначено ряд прав і свобод, які не можуть бути обмежені за жодних обставин. В насідок зупинення на певний час дії чинних законів України, якими встановлені пільги, компенсації чи інші форми соціальних гарантій, відбувається фактичне зниження життєвого рівня громадян, який не може бути нижчим від встановленого законом прожиткового мінімуму (частина третя статті 46 Конституції України). та порушується гарантоване у статті 44 Конституції України право кожного на достатній життєвий рівень. Отже відповідно до частини третьої статті 22, статті 64 Конституції України право громадян на соціальний захист, інші соціально-економічні права можуть бути обмежені, у тому числі зупиненням дії законів (їх окремих положень), лише в умовах воєнних або надзвичайного стану на певний строк. Таку правову позицію Конституційний суд України висловив ще у рішенні від 20 березня 2002 року №5-рп/2002 (право щодо пільг, компенсацій і гарантій) (пункт 6 мотивувальної частини). Суд не приймає посилення відповідача на те, що різниця у компенсації [PERSON].. була проведена у відповідності до діючого законодавства, і вважає, що виплата різниці одноразової компенсації позивачу відповідно до постанови КМУ від 26.07.1996 року №836 не позбавляє УПСЗН обов'язкову по сплаті позивачу зазначеної різниці у компенсації з наступних підстав. Згідно частини 4 статті 9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акту Конституції України, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу у відповідності до пункту 2 Указу Президента України „Про єдиний державний реєстр нормативних актів” від 27.06.1996 року (зі змінами) стосовно преюдиції нормативних актів, а саме: що закони України та укази Президента України є рівнозначними за юридичною силою нормативними актами. Конституція -Основний Закон України і має найвищу юридичну силу, а тому суд приходить до висновку, що у зазначеній ситуації, необхідно застосовувати конституційні положення щодо пільг, компенсацій і гарантій, які Держава надає громадянину. Управляння праці та соціального захисту населення має статус юридичної особи, діє на підставі Положення, розробленого відповідно до Типового, що затверджено постановою Кабінету міністрів України від 29.09.2000 року №1498 і в спірних правовідносинах є суб'єктом, який виконує делеговані повноваження органами виконавчої влади. Відповідно до постанови КМУ від 4.03.2002 року №256, яким затверджено Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів і виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компенсації яких належить питання праці та соціального захисту населення (далі -головні розпорядники коштів). Таким чином відповідач є головним розпорядником коштів місцевого бюджету за рахунок субвенцій з державного бюджету. Відповідно до постанови №256 в управлінні праці та соціального захисту населення з'явився обов'язок щодо реалізації механізму фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення що, зокрема пільг громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, з 29.10.2003 року у зв'язку із внесенням змін до наведеної постанови згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 29.10.2003 року № 1687. Враховуючи наведене, звернення позивача з позовними вимогами до управління праці та соціального захисту населення щодо стягнення різниці у компенсації між другою та третіми групами є обґрунтованим, і відповідач зобов'язаний доплатити позивачу різницю у компенсаціях в розмірі 6805,20 грн ( із розрахунку 15 мінімальних заробітних плат х 460 грн мінус 94,80 грн). Статтею 63 Закону №796- Х11 фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок Державного бюджету України. Зазначене доводить, що управління праці та соціального захисту населення як розпорядник коштів Державного бюджету України є належним відповідачем.

Результат розгляду: granted