Рішення адміністративного суду від 2008-04-22 00:00:00+03

Заявлено позов про визнання господарських зобов'язань ТОВ “Сади Поділля”за договором купівлі-продажу № 7/06 від 07.07.2006 року недійсними як такі, що не відповідають вимогам закону. Позов мотивовано наступним. Позивачем було проведено планову комплексну документальну перевірку відповідача, під час якої виявлено, що між ТОВ “Сади Поділля”та фізичною особою-підприємцем [PERSON]. було укладено договір купівлі-продажу № 7/06 від 07.07.2006 року на суму 140000 грн. Відповідно до вказаного договору ФОП [PERSON]. надала відповідачу обладнання на загальну суму 140000 грн., в тому числі податок на додану вартість 23333,33 грн., що підтверджується податковою накладною від 07.07.2006 року та накладною № 12 від 07.07.2006 року. На запит позивача, листом № 11193/7/17/013 від 10.09.2007 року Жмеринської ОДПІ надано інформаційну довідку щодо ФОП [PERSON]., згідно якої остання декларувала звіти по податку на додану вартість з нульовими показниками і 05.07.2007 року припинила підприємницьку діяльність. Згідно пояснення наданого [PERSON]. 21.09.2007 року остання зареєструвалась фізичною особою-підприємцем за винагороду, яку їй запропонувала невідома особа. Фактично підприємницької діяльності вона не здійснювала, податкову звітність не подавала, печатку не виготовляла і нікому не доручала здійснення підприємницької діяльності від свого імені. Враховуючи викладене, позивач вважає, що ФОП [PERSON]. як сторона в правочині не мала волевиявлення, яке відповідає її внутрішній волі щодо укладення договору з відповідачем. Відсутність такого волевиявлення є підставою для недійсності правочину відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України. За таких підстав, позивач вважає, що дані господарські зобов'язання ТОВ “Сади Поділля”за договором купівлі-продажу № 7/06 від 07.07.2006 року слід визнати недійсними як такі що не відповідають вимогам закону. У судовому засіданні представники позивача, відповідно до ст. 51 КАС України, змінили підстави та предмет позову, обґрунтувавши його наступним. В ході судового розгляду справи представником третьої особи на стороні відповідача [PERSON]. було повідомлено суду, що остання дійсно здійснювала діяльність, передбачену в оспорюваному договорі, одержала готівкові кошти в сумі 140000 грн., але не задекларувала вказану господарську операцію та не сплатила до бюджету належну суму податків від здійснення цієї операції. Вказане, на думку позивача, суперечить вимогам закону України “Про систему оподаткування”та завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, порушує публічний порядок, оскільки має місце факт незаконного заволодіння коштами, які даний суб'єкт зобов'язаний був спрямувати на сплату податків. Тому, відповідно до ст. 228 Цивільного кодексу України правочин укладений ФОП [PERSON]. з ТОВ “Сади Поділля”порушує публічний порядок, а тому є нікчемним. Відповідно до ст. ст. 207, 208 Господарського кодексу України, позивач просив суд визнати недійсними господарські зобов'язання ТОВ “Сади Поділля”за нікчемним договором № 7/06 від 07.07.2006 року та стягнути з ТОВ “Сади Поділля”на користь держави все отримане від СПД [PERSON]. за договором № 7/06 від 07.07.2006 року, а при неможливості зобов'язати ТОВ “Сади Поділля”відшкодувати його вартість грошима. У судовому засіданні представники відповідача позов не визнали, вказавши на відсутність підстав для його задоволення, виходячи з наступного. Так, вважаючи спірний договір нікчемним, позивач просить визнати зобов'язання по ньому недійсними. Однак, згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України, визнання нікчемного правочину недійсним судом, - не вимагається. Враховуючи положення ст. 174 ГК України та ст. 202 ЦК України, договір є двостороннім правочином, тому і зобов'язання по ньому при його нікчемності, є також нікчемними та не вимагають визнання судом їх недійсності. Позовна вимога щодо стягнення на користь держави отриманого за договором витікає з положень ст. 208 ГК України, що передбачає правові наслідки визнання господарського зобов'язання недійсним. Так як законом не вимагається визнання судом недійсним нікчемного договору, тому немає законних підстав для застосування ст. 208 ГК України. Крім того, посилання позивача на несплату податків ФОП [PERSON]. після укладання договору купівлі-продажу не може бути підставою для недійсності правочину. Вказані обставини не є підставою для стягнення коштів з ТОВ “Сади Поділля”, яке не має податкової заборгованості перед бюджетом по сплаті податків. Враховуючи викладене, представники відповідача просили суд відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, вказавши на відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Також повідомив, що ФОП [PERSON]. зареєструвалась фізичною особою - підприємцем, здійснювала підприємницьку діяльність, подавала податкові декларації та укладала договір з відповідачем. Умови договору сторонами було виконано в повному обсязі, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним. Суд, вислухавши пояснення представників позивача, представників відповідача, представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає в повному обсязі, з наступних підстав. Згідно інформаційної довідки Жмеринської ОДПІ, [PERSON] 16.06.2006 року зареєстрована як фізична особа-підприємець, номер державної реєстрації [NUMBER]. ФОП [PERSON]. була взята на облік як платник податку на додану вартість, дата видачі свідоцтва 03.07.2006 року [NUMBER]. Державна реєстрація ФОП [PERSON]. була скасована 05.07.2007 року [NUMBER], свідоцтво платника податку на додану вартість анульоване 12.01.2007 року. Відповідач зареєстрований органами державної реєстрації і стоїть на обліку в державній податковій інспекції за його юридичною адресою, як платник податків та отримав у встановленому порядку свідоцтво [NUMBER] платника податку на додану вартість. У відповідності до договору № 7/06 від 07.07.2006 року, укладеного між ФОП [PERSON]. (продавець) та товариством з обмеженою відповідальністю “Сади Поділля”(покупець), продавець зобов'язується передати належний йому товар “Промислове обладнання”у власність покупця, а останній зобов'язаний прийняти товар та сплатити за нього на умовах договору. Загальна ціна товару становить 140000 грн. Найменування товару наведеного в додатку № 1 до вказаного договору. Відповідно до податкових накладних № 12 від 07.07.2006 року, а також квитанцій до прибуткового касового ордера №№ 268-277, № 279, 280, умови договору сторонами були виконані. У відповідності до декларації за липень 2006 року СПД [PERSON]. не декларувала податкові зобов'язання з податку на додану вартість. Згідно ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статус державної податкової служби в Україні, її функції та правові основи діяльності визначені Законом України "Про державну податкову службу в Україні". Як випливає з ст. 2 Закону України "Про державну податкову службу в Україні" завданнями органів державної податкової служби, зокрема, є здійснення контролю за додержанням податкового законодавства, правильністю обчислення, повнотою і своєчасністю сплати до бюджетів, державних цільових фондів податків і зборів (обов'язкових платежів), а також неподаткових доходів, установлених законодавством. Відповідно до п. 11 ст. 10 Закону України "Про державну податкову службу в Україні" державні податкові інспекції в районах, містах без районного поділу, районах у містах, міжрайонні та об'єднані державні податкові інспекції виконують такі функції: подають до судів позови до підприємств, установ, організацій та громадян про визнання угод недійсними і стягнення в доход держави коштів, одержаних ними за такими угодами, а в інших випадках - коштів, одержаних без установлених законом підстав, а також про стягнення заборгованості перед бюджетом і державними цільовими фондами за рахунок їх майна. Отже, з аналізу вищенаведених норм Закону випливає, що на відповідні органи державної податкової служби покладено функції щодо подачі до судів позовів про визнання угод недійсними і стягнення в дохід держави коштів, одержаних за такими угодами у разі порушення сторонами таких угод податкового законодавства. Для того, щоб угода мала належну юридичну силу, вона повинна задовольняти ряд умов, а саме: умови про форму, умови про сторони, умови про зміст, умови про відповідність внутрішньої волі і волевиявлення сторін. Згідно п.п. 7.2.4 п. 7.2 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому статтею 9 цього Закону. Як випливає з ст. 9 вищезгаданого Закону, свідоцтво про реєстрацію як платника податку на додану вартість видається за заявою платника податків органом державної податкової служби. ФОП [PERSON]. органом державної податкової служби видано свідоцтво про реєстрацію її як платника податку на додану вартість [NUMBER] від 03.07.2006 року. Згідно ст.207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що: виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов'язану сторону певних обов'язків; допускають односторонню відмову від зобов'язання з боку виконавця або односторонню зміну виконавцем його умов; вимагають від одержувача товару (послуги) сплати непропорційно великого розміру санкцій у разі відмови його від договору і не встановлюють аналогічної санкції для виконавця. Відповідно до ст.173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Основними видами господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання та організаційно-господарські зобов'язання. Згідно ст.175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом. Майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст;типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб'єктів, коли ці суб'єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ст.179 ГК України). Згідно ст.181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Так, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є те, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. З огляду на вищевикладене, ЦК України містить загальні правила про недійсні правочини -правочини, які не створюють тих наслідків, на які вони направлені, при цьому поділяє їх на два види: нікчемні та оспорювані, принципова відмінність між якими полягає в тому, що нікчемний правочин є недійсним в силу закону, а оспорюваний стає недійсним внаслідок прийняття судового рішення, яке має зворотну силу у часі. ГК України зазначеного поділу не передбачає. Ст.207 ГК України не містить особливостей регулювання господарських відносин, а містить загальні правила про недійсність господарських зобов'язань, які суперечать ЦК України як за термінологією, так і за змістом. Згідно ст.80 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. З матеріалів справи судом встановлено, що на момент укладення договору купівлі-продажу № 7/06 від 07.07.2006 року відповідач та ФОП [PERSON]. були належним чином зареєстрованими суб'єктами господарювання, договір укладений між ними передбачений відповідними нормами ЦК та ГК України, під час укладення договору сторони не порушили вимог закону. Поведінка сторін засвідчила їх волю до настання відповідних правових наслідків за укладеним між ними договором, умови якого виконані в повному обсязі. При обґрунтуванні позовних вимог, позивач просить суд, на підставі ст. 228 Цивільного кодексу України, визнати правочин укладений між сторонами нікчемним. Так, згідно ст. 228 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Позивач не надав доказів умислу відповідача, ФОП [PERSON]. на нанесення шкоди інтересам держави чи суспільства та настання наслідків, що відображені в ст. 228 ЦК України. Наступне порушення ФОП [PERSON]. вимог норм Закону України “Про систему оподаткування”, Закону України “Про податок на додану вартість”, а саме не декларування податкових зобов'язань не є підставою для визнання самого господарського зобов'язання недійсним, а договору нікчемним. Суд не приймає до уваги пояснення ФОП [PERSON]. від 21.09.2007 року, про те, що остання не здійснювала підприємницьку діяльність, зареєструвалась підприємцем за винагороду, не мала договірних відносин з ТОВ “Сади Поділля”, податкової звітності не подавала. Так, вказані пояснення суперечать заяві [PERSON] від 04.03.2008 року та поясненням представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON]. -[PERSON]. Крім того, позивачем не надано доказів того, що оспорюваний договір купівлі-продажу укладався сторонами з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Для цього, необхідно щоб така мета характеризувалась суб'єктивним наміром сторін (чи однієї) порушити вимоги закону, а тому для визнання недійсною такої угоди необхідно встановити вину сторони у формі умислу. Такий факт повинен бути підтверджений компетентним державним органом і законодавчо визначеними засобами доказування. Наявність умислу у сторін (сторони) угоди означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність угоди, яка укладалася, і суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Згідно п. 7.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 1056 від 25.07.2002 "Про заходи щодо забезпечення однакового і правильного застосування законодавства про податки", доказами спрямованості умислу суб'єкта оспорюваних угод на приховування від оподаткування прибутків та доходів можуть бути, зокрема, надані податковими органами відомості про відсутність підприємства, організації (сторони угоди) за юридичною та фактичною адресою, про визнання недійсними в установленому чинним законодавством порядку установчих (статутних) документів, про неподання податкової звітності до органів державної податкової служби, про скасування державної реєстрації суб'єкта підприємницької діяльності та інше. Як видно з Інформаційної довідки наданої Жмеринською ОДПІ відносно ФОП [PERSON].: фактів проведення господарських операцій з суб'єктами господарювання, які мають ознаки фіктивності, по яких установчі документи, свідоцтва про державну реєстрацію, угоди та (або) первинні документи визнано судовими органами недійсними не встановлено; інформації, що свідчить про причетність даного платника до схем ухилення від оподаткування, здійснення “псевдоекспортних”операцій, незаконного отримання сум ПДВ з бюджету не встановлено; порушених та таких, що знаходяться в провадженні кримінальних справ немає. Також, ФОП [PERSON]. подавала до органів державної податкової служби податкову декларацію. Факт припинення підприємницької діяльності ФОП [PERSON]. не пов'язаний з порушенням податкового законодавства. Як видно з наведеного, позивач не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, що являється його обов'язком, виходячи з вимог ст. 72 КАС України. Крім того, ст. 208 ГК України встановлені наслідки визнання недійсним зобов'язання, яке суперечить інтересам держави та суспільства. Вказані наслідки за своєю суттю відповідають визначенню адміністративно-господарських санкцій, закріпленому ст.238 ГК України. А тому підлягають застосуванню з дотриманням вимог ст.250 ГК України. Враховуючи наведене, такі санкції можуть застосовуватись лише протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніше як через один рік з дня порушення суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності. Однак з часу укладення спірного договору пройшло більше року. Враховуючи викладене, відсутні підстави для задоволення позову. Відповідно до ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Відповідно до ст.ст. 11, 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Результат розгляду: denied