Рішення адміністративного суду від 2008-02-20 00:00:00+02

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до УТЗСН в якому просить стягнути на його користь з відповідача 3533,30 грн. не донарахованої щорічної грошової допомоги на оздоровлення за 2005 та 2006 роки, учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії, відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Свої вимоги позивач у судовому засіданні підтримав, обґрунтовує їх тим, що на підставі зазначеного закону він мав отримувати щорічну допомогу на оздоровлення у розмірі 5 мінімальних заробітних плат. Проте, у 2005 році йому було виплачено 26,7 грн., а у 2006 р. - 100 грн., в той час, як розмір мінімальної заробітної плати у 2005-2006 році був в розмірах від 262 до 460 грн. По його підрахункам, різниця недоплаченої допомоги становить 3533, 30 грн., яку він просить стягнути з відповідача. Представник відповідача у попередніх судових засіданнях проти задоволення позову заперечувала. У судове засідання 20.02.2008 року представник відповідача, будучи належним чином повідомлений, не з'явився. Відповідно до ч. 4 ст. 128 КАС України, у разі неприбуття відповідача - суб'єкту владних повноважень, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин або без повідомлення ним про причини неприбуття розгляд справи не відкладається і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. Оскільки позивачем пред'явлено позов не до конкретного представника відповідача, а до юридичної особи - суб'єкту владних повноважень, то неможливість явки одного з представників відповідача не є поважною причиною. Вислухавши позивача, з'ясувавши обставини справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково. Судом встановлено, що [PERSON], маючи статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 2, що підтверджено посвідченням [NUMBER], має право за ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ від 28.02.1991р. на отримання щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат. Положення цієї норми було зупинено Законом України «Про державний бюджет України на 2006 р.» № 3235-ІV від 20.12.2005 року, а Постановою КМ України від 12.07.2005 року № 562 встановлено розмір такої допомоги у розмірі 100 грн. Оскільки Закон України № 796-ХІІ має вищу юридичну силу над постановою КМ України, то розмір щорічної допомоги, встановлений у цьому законі, не може бути зменшеним і мала бути виплачена [PERSON] саме у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат. Законом України № 3235-ІV дія ч. 4 ст. 48 Закону України № 796-ХІІ була лише зупинена на 2006 рік, а ні скасована, тому щорічна допомога за 2006 рік після закінчення терміну зупинення мала бути розрахована і виплачена позивачу. [PERSON] було виплачено лише 26,7 грн. у 2005 році і 100 грн. допомоги у 2006 році. Така сума не узгоджується із розмірами, встановленими ст. 48 Закону № 796-ХІІ, а тому має бути розрахована і виплачена УТСЗН позивачу. Відповідно до цієї ж норми ця допомога має виплачуватися громадянам за місцем їх проживання органами соціального захисту населення. Цим органом в даному випадку є відповідач. Суд задовольняє вимоги позивача частково, оскільки розрахунок, якій зроблено ним є лише його припущенням. Розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати. Таким чином відповідач, як організація, яка має провадити таку виплату має її і розрахувати, а її отримувач, у разі незгоди, має право оскаржити такий розрахунок. Строк позовної давнини в даному випадку суд вважає можливим поновити, оскільки відповідно до ст. 100 КАС України заяви від позивача про відмову у позові за цих підстав не надходило. Крім того, суд вважає, що позов підлягає задоволенню ще з таких підстав: згідно зі ст. 8 Конституції України, Конституція має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно - правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Відповідно до ст. 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийняття нових законів або внесені змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Саме тому суд дійшов висновку про неприпустимість при вирішенні зазначеного питання виходити з положень Закону України «Про державний бюджет України на 2006 рік», і необхідність застосування саме Закону України № 796-ХІІ, оскільки Конституція України має вищу юридичну силу порівняно з іншими законами України. Відповідно до ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішені справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. На підставі наведеного,

Результат розгляду: partial