Рішення адміністративного суду від 2008-09-03 00:00:00+03

[PERSON] проходив військову службу на посадах офіцерського складу в Збройних Силах України та відповідно до Наказу Міністра оборони України від 21.09.04 № 656 був звільнений із займаних посад та направлений для проходження військової служби до Державної спеціальної служби транспорту з виключенням із списків особового складу Збройних Сил України. Відповідно до наявної у справі Довідки-розрахунку № 108 від 19.10.05 позивачу нарахована до видачі на руки грошова компенсація замість речового майна на суму 2 937,94 грн. по 22 найменуваннях. Разом з тим, позивач зазначив про те, що за 2004 рік він не отримав ні речового майна, ні грошової компенсації замість нього на суму на суму 2 937,94 грн. Причини пропуску строку на звернення до адміністративного суду з позовом позивач пояснив наявністю на той час усного розпорядження керівництва. Проаналізувавши надані сторонами докази, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»в редакції від 23.12.2004, чинній на момент, коли позивачу мала бути виплачена грошова компенсація за речове майно або видане речове майно передбачалося, що держава гарантує військовослужбовцям матеріальне та інше забезпечення у розмірах, що стимулюють заінтересованість громадян України у військовій службі. Дію ч. 2 ст. 9 зазначеного закону, згідно з якою передбачалося, що військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них, було призупинено на підставі Закону України «Про деякі заходи економії бюджетних коштів»від 17.02.2000. Згідно з ч.4 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»передбачено, що порядок і розміри грошового та матеріального забезпечення військовослужбовців та компенсації замість речового майна і продовольчих пайків встановлюються Кабінетом Міністрів України з урахуванням коефіцієнта індексації грошових доходів. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, останній просить суд стягнути заборгованість за 2004 рік. Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом за захистом своїх прав 06.02.08. При цьому, позивач визнає, що ним пропущено строк, встановлений ст.99 Кодексу адміністративного судочинства України. Разом з тим, наведені обґрунтування причин пропуску судом до уваги не приймаються. Відповідно до ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Отже, позивачу у 2004 році, а також на момент звільнення зі Збройних Сил України було відомо про порушення їхнього права, проте звернення до суду мало місце лише у 2008 році, тобто з порушенням встановленого ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України строку. Відповідно до ч.3 ст.100 Кодексу адміністративного судочинства передбачено, що позовні заяви приймаються до розгляду адміністративним судом незалежно від закінчення строку звернення до адміністративного суду. Відповідно до ч. 2 ст. 100 цього ж Кодексу якщо суд визнає причину пропущення строку звернення до суду поважною, адміністративна справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому цим Кодексом. Позивач не заявляв клопотання про поновлення строку на звернення до суду, а також не навів суду наявності поважних та обґрунтованих причин пропуску строку на звернення до суду за захистом порушених прав та законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 100 Кодексу адміністративного судочинства України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Заперечуючи проти позову, відповідач звертав увагу на пропуск позивачем строку на звернення до суду та наполягав на тому, щоб у зв'язку з цим суд відмовив у задоволенні позовних вимог. За таких обставин, суд вважає обґрунтованим клопотання відповідача про застосування до позивачів наслідків пропуску строків на звернення до адміністративного суду. Законом України від 17.02.2000 “Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів” призупинено дію частини другої статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в частині одержання військовослужбовцями продовольчих пайків або за їх бажанням грошової компенсації замість них та замість речового майна (за винятком військовослужбовців Міністерства оборони України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони та Головного управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, що використовують цивільний одяг, який зашифровує особу та відомчу належність військовослужбовців), а також дію абзацу першого частини першої статті 14 зазначеного Закону в частині забезпечення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) та членам їх сімей безоплатного проїзду у відпустку. На день звернення позивачів до суду зазначена норма не втратила свою юридичну силу та є чинною. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Зважаючи на вищевикладене та

Результат розгляду: denied