Рішення адміністративного суду від 2008-10-21 00:00:00+03

Позивач [PERSON]. - [INFO], звернувся до суду з зазначеним позовом та просив суд стягнути з Міністерства фінансів України в особі Державного казначейства України на свою користь 290 770 грн. 71 коп.(двісті дев'яносто тисяч сімсот сімдесят гривен 71 коп.) Свої позовні вимоги мотивував тим, що працює на посаді судді з 13.02.1996р. Відповідно до п.2 Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» №584/95 від 10 липня 1995р. передбачено встановлення суддям щомісячних надбавок за високі досягнення у праці або виконання особливо важливої роботи у розмірі 75 відсотків посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас судді. Дана надбавка повинна була виплачуватися з 1 жовтня 2001 року. Відповідно до п.1 ст.44 Закону України «Про статус суддів» заробітна плата суддів складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок. Таким чином, премія та встановлені Президентом України надбавки є складовими частинами заробітної плати і підлягають обов'язковій виплаті. І Також позивач зазначив, що відповідно до п.2 цього ж Указу Президента суддям щорічно має надаватись матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного фонду заробітної плати. Відповідно до підпункту «г» підпункту 1 п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 13 грудня 1999р. №2288 «Про впорядкування умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх виконавчих органів, органів прокуратури, судів та інших органів» передбачена виплата суддям надбавки за виконання особливо важливої роботи у розмірі 50% посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас судді. Дана надбавка повинна була виплачуватися з 01 січня 2000 р. і діяла до 1.06.2005р., коли вищевказана Постанова КМ втратила чинність. Також, згідно із підпунктом З пункту 2 вказаної постанови передбачається виплата суддям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати. Аналізуючи наведені нормативно-правові акти разом з положеннями ст., ст. 35,36 Бюджетного кодексу України, позивач робить висновок про те, що Міністерство юстиції України повинно було подати до Міністерства фінансів України бюджетний запит, тобто розрахунки необхідних витрат судової влади, визначених відповідно до Закону України «Про статус суддів», для закладення їх до проекту закону «Про Державний бюджет України», а Міністерство фінансів України повинно було прийняти рішення про включення до проекту Державного бюджету бюджетний запит Міністерства юстиції України. Однак, як зазначає позивач, ні в кошторисах, ні в Державних бюджетах України кошти на фінансування вищевказаних надбавок та премій передбачені не були, чим зазначені вимоги чинного законодавства України стосовно заборони зниження матеріального забезпечення суддів, на його думку, порушуються і на протязі роботи позивача на посаді судді йому систематично не виплачувались вищевказані надбавки та премія, в зв'язку з чим він вважає наявною заборгованість в розмірі 290770,71 грн., що виникла з 1996 року по 2007 рік. Крім того, згідно поданої заяви від 10.06.2008р., позивач [PERSON]. збільшив розмір позовних вимог, включивши до них судові витрати в розмірі 208,62 грн., які складаються з витрат з проїзду позивача до м. Харків для участі в попередньому судовому засіданні та витрати на харчування 29,75 грн., в обґрунтування яких позивачем додано копію касового чеку з закусочної швидкого харчування, автозаправної станції та копію технічного паспорту на автомобіль, з якого вбачається, що позивач [PERSON]. є його власником. Таким чином, з урахуванням уточнень, позивач просив стягнути основну суму боргу та судові витрати загалом на суму 290 979,33 грн. 29 липня 2008 року позивач [PERSON]. уточнив свої позовні вимоги та крім стягнення з відповідачів грошових коштів, просив визнати незаконною бездіяльність у вигляді не нарахування та не виплаті позивачу заробітної плати у повному обсязі за період з 13 лютого 1996 року по 01 липня 2007 року відповідачами, а саме: Державною судовою адміністрацією України, Міністерством фінансів України, Державним казначейством України, Міністерством юстиції України, Харківським обласним управлінням юстиції, Територіальним управлінням державної судової адміністрації в Харківській області, зазначені кошти стягнути з означених відповідачів. В судове засідання позивач не прибув, подавши до суду клопотання про розгляд справи за своєї відсутності. Відповідачі позовні вимоги не визнали, подавши до суду відповідні заперечення, відповідачі - Міністерство фінансів України, Державна судова адміністрація України та її територіальнн управління по Харківській області подали до суду заяви про розгляд справи за відсутності своїх представників, решта відповідачів до суду своїх представників не направили без повідомлення причин, про час слухання справи повідомлені належним чином. Враховуючи наведене суд вважає за можливе розгляд даної справи на підставі наявних в ній доказів, які є достатніми для її вирішення. Дослідивши в сукупності доводи позовної заяви та суть заперечень проти них , суд приходить до висновку про необгрунтованість заявлених позовних вимог та необхідність відмовити в їх задоволенні повністю. При цьому суд керується наступним. Відповідно до положень Закону України “Про судоустрій України”, який діяв до 01.06.2002р., головним розпорядником бюджетних асигнувань, які передбачені на утримання судової влади було Міністерство фінансів України (до 01.01.2003р.). З 01.01.2003р., відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України “Про судоустрій України” від 07.02.2002р. ці обов'язки покладено на Державну судову адміністрацію України. Відповідно до ст. 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. Згідно ст. 44 Закону України “Про статус суддів” заробітна плата суддів складається з посадового окладу , премій, доплат за кваліфікаційні класи , надбавок за вислугу років та інших надбавок. Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 13.12.1999р. № 2288 “Про впорядкування умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх виконавчих органів, органів прокуратури, судів та інших органів” затверджено посадові оклади керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих загальних судів. Цією ж постановою керівникам судів в межах установленого фонду оплати праці надано право здійснювати преміювання працівників судів відповідно до їх особистого вкладу в загальні результати роботи в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі тримісячного фонду оплати праці та економії фонду оплати праці , а також надавати матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу на оздоровлення в розмірі середньомісячної заробітної плати. Крім того, згідно Указів Президента щодо додаткових заходів соціального захисту та матеріального забезпечення суддів виплата встановлених суддям надбавок здійснюється в межах асигнувань, виділених на утримання суддів. Дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що фактичні видатки на утримання суддів було здійснено в межах виділених асигнувань. В тому числі й на утримання [INFO], де працює на посаді судді позивач, фактичні видатки на оплату праці було здійснено в межах виділених коштів. Суд зазначає, що згідно Порядку касового виконання Державного бюджету України за видатками, затвердженого Наказом Державного казначейства України від 25.05.04р. № 89, виділення коштів з державного бюджету здійснюється шляхом бюджетно-кошторисного фінансування органами Державного казначейства на основі затверджених для цього кошторисів видатків бюджетних установ. Також, відповідно до ч.1 ст. 121 ЗУ “Про судоустрій України” суди загальної юрисдикції фінансуються на підставі кошторисів і помісячних розписів видатків, затверджених відповідно до цього Закону, в межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом, відповідно до ст. 51 якого розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та провадять видатки тільки в межах бюджетних асигнувань , встановлених кошторисами. Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 “Про практику застосування судами законодавства про оплату праці” визначено, що при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи вислугу років, надбавок і доплат, необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі коли вони обумовлені в зазначених актах відсутністю певних коштів чи фінансування. Враховуючи наведене та беручи до уваги ту обставину, що виплата спірних по цій справі виплат обумовлена наявністю відповідних, передбачених бюджетом, коштів, суд приходить до висновку про відсутність порушення прав позивача з боку відповідачів. Крім того суд відзначає, що відповідно до частини 1 статті 2 Закон України «Про оплату праці» основною заробітною платою є винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Згідно з частиною 2 статті 2 Закону України «Про оплату праці» винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій є додатковою заробітною платою і носить необов'язковий характер, оскільки встановлювати її розмір є пріоритетом керівників установ у межах фонду заробітної плати, затвердженого для бюджетних установ у кошторисах на відповідний бюджетний період. Так, відповідно до положень Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» від 10 липня 1995 року №584/95, Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо матеріального забезпечення суддів» від 19 вересня 1996 року №856/96, постанови Кабінету Міністрів України «Про впорядкування умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх виконавчих органів, органів прокуратури, судів та інших органів» від 13 грудня 1999 року №2288 зазначені виплати державні органи та інші бюджетні установи і організації здійснюють на підставі рішень керівників цих установ у межах бюджетних асигнувань, виділених на їх утримання. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про оплату праці» основною заробітною платою є винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Такі виплати є обов'язковими. Поряд з цим, згідно із частиною другою статті 2 зазначеного Закону винагорода за працю включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій є додатковою заробітною платою і носить необов'язковий характер, оскільки встановлювати її розмір являється пріоритетом керівників установ у межах фонду заробітної плати, затвердженого для бюджетних установ в кошторисах на відповідний бюджетний період. Зокрема, пунктами 1 та 2 Указу Президента України «Про деякі заходи матеріального забезпечення суддів у зв'язку з додатковим навантаженням» від 5 березня 2002 року №220/2002 керівникам судів та президіям відповідних судів загальної юрисдикції, виходячи з рівня і кваліфікації судді, здійснюваних ним додаткових функцій, участі у правовій експертизі нормативно-правових актів і проектів таких актів, у підвищенні професійного рівня суддів та рівня і рівня правової освіти населення, рекомендовано встановлювати передбачені даним Указом виплати, в межах коштів, передбачуваних у державному бюджеті на утримання судів. Зазначені виплати можуть здійснюватись виключно на підставі рішень керівників судів або президій відповідних судів загальної юрисдикції у випадку додаткового навантаження суддів та за високі досягнення у праці. Щодо позивача [PERSON]. не вбачається рішень, розпоряджень чи наказів відповідних керівників про призначення йому відповідних виплат у відповідному розмірі, також особистих заяв про виплату матеріальної допомоги на вирішення побутових чи інших потреб. Також суд зазначає, що Міністерство фінансів України, Головне управління державного казначейства України при Міністерстві фінансів України, Державна судова адміністрація України не можуть бути належними відповідачами по справі щодо виплати позивачу заборгованості. При цьому суд відзначає, що стаття 47 Бюджетного кодексу України передбачає, що Міністерство фінансів України здійснює загальну організацію та управління виконанням Державного бюджету України, координує діяльність учасників бюджетного процесу з питань виконання бюджету. Міністерство фінансів України є головним органом у системі центральних органів І виконавчої влади із забезпечення реалізації єдиної державної фінансової, бюджетної, податкової, митної політики, політики у сфері державного внутрішнього фінансового контролю, випуску та І проведення лотерей, розроблення та виробництва голографічних захисних елементів. Відповідно статті 48 Бюджетного кодексу України, в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України: операцій з коштами державного бюджету; розрахунково-касового обслуговування розпорядників бюджетних коштів; контролю бюджетних повноважень при зарахуванні надходжень, прийнятті зобов'язань та проведенні платежів; бухгалтерського обліку та складання звітності про виконання державного бюджету. Відповідно до п. з Положення «Про Державну судову адміністрацію України» одним із основних завдань ДСА України є здійснення матеріального і соціального забезпечення суддів та працівників апаратів судів. Безпосереднє фінансування місцевих загальних судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України згідно кошторисів на відповідний бюджетний рік. В трудових відносинах з даними особами позивач не перебував, доказів порушення ними та іншими відповідачами у справі, прав та законних інтересів позивача судом не вбачається. Враховуючи, що судом не встановлено порушень відповідачами чинного законодавства України відносно позивача, ними права та законні інтереси позивача не порушувались, суд не вбачає підстав для визнання їх дій чи бездіяльності незаконною, стягнення коштів та судових витрат на користь позивача. На підставі викладеного, Закону України “Про судоустрій України”, Бюджетним кодексом України, Постановою Кабінету Міністрів України від 13.12.1999р. № 2288 “Про впорядкування умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх виконавчих органів, органів прокуратури, судів та інших органів” , Порядку касового виконання Державного бюджету України за видатками, затвердженого Наказом Державного казначейства України від 25.05.04р. № 89 та

Результат розгляду: denied