Рішення адміністративного суду від 2008-04-24 00:00:00+03

Позивачка просить визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови їй у знятті з обліку легкового автомобіля Тойота (Європа (В), 1999 року випуску, об'єм двигуна 1762, державний номерний знак [NUMBER], № [NUMBER]та перереєстрації його, в зв'язку зі смертю її чоловіка [PERSON]та зобов'язати відповідача вчинити вказані дії, посилаючись на те, що згідно договору дарування від 30.03.2007р. померлий набув право власності на зазначений автомобіль, який зареєстрований за ним відповідно до вимог діючого законодавства, а після смерті власника є предметом спадщини. Представник відповідача, який є суб'єктом владних повноважень, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду в судове засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності та заперечення проти позову. Відповідно до ст.128 КАСУ суд вважає можливим вирішення справи за відсутності представника відповідача на підставі наявних у ній доказів. Заслухавши позивача та його представника, дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, що померлий [INFO]. чоловік позивачки - [PERSON] був інвалідом другої групи загального захворювання, що підтверджується довідкою МСЕК № 000436 від 18.05.2006р. та на підставі медичного висновку № 461 від 20.11.2006р. знаходився на обліку на отримання автомобіля, згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 19.07.2006 року № 999 «Про затвердження Порядку забезпечення інвалідів автомобілями». Згідно договору дарування від 30.03.2007 року громадянин Німеччини, [PERSON] подарував Головному управлінню праці та соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації автомобіль марки Тойота (Європа (В), 1999 року випуску, об'єм двигуна 1762, державний номерний знак [NUMBER], № [NUMBER]у вигляді гуманітарної допомоги з метою наступної передачі автомобіля інвалідові другої групи [PERSON]. А тому, чоловік позивачки набув права власності на зазначений автомобіль, оскільки згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Статтями 1216-1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини Враховуючи, що після смерті чоловіка позивачка прийняла спадщину фактично, оскільки вона є спадкоємцем першої черги за законом, та на час його смерті мешкала постійно разом з ним, також їх діти - [PERSON]., [PERSON]., які є спадкоємцями першої черги за законом відмовились від своєї частки на це спадкове майно на її користь, про що маються заяви, належним чином завірені - нотаріально, то [PERSON]. набуває право власності на спірний автомобіль по спадщині за законом. Згідно ст. 1 Закону України « Про гуманітарну допомогу» гуманітарна допомога - цільова адресна безоплатна допомога в грошовій або натуральній формі, у вигляді безповоротної фінансової допомоги або добровільних пожертвувань, або допомога у вигляді виконання робіт, надання послуг, що надається іноземними та вітчизняними донорами із гуманних мотивів отримувачам гуманітарної допомоги в Україні або за кордоном, які потребують її у зв'язку з соціальною незахищеністю, матеріальною незабезпеченістю, важким фінансовим становищем, виникненням надзвичайного стану, зокрема внаслідок стихійного лиха, аварій, епідемій і епізоотій, екологічних, техногенних та інших катастроф, які створюють загрозу для життя і здоров'я населення, або тяжкою хворобою конкретних фізичних осіб. Гуманітарна допомога є різновидом благодійництва і має спрямовуватися відповідно до обставин, об'єктивних потреб, згоди її отримувачів та за умови дотримання вимог статті 4 Закону України "Про благодійництво та благодійні організації" На підставі п.16 Постанови Кабінету Міністрів України від 19.07.2006 року № 999 «Про затвердження Порядку забезпечення інвалідів автомобілями» після смерті інваліда автомобіль, яким він був забезпечений головним управлінням соціального захисту або управлінням виконавчої дирекції залишається члену сім'ї, який на час смерті інваліда проживав та був зареєстрований за місцем проживання і реєстрації інваліда. Перереєстрація автомобіля на ім'я членів сім'ї інваліда проводиться в разі їх проживання та реєстрації на час смерті інваліда за місцем його проживання і реєстрації, відсутності іншого автомобіля. Відповідно до ст. 2 КАСУ завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Таким чином, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, порушені вимоги Постанови Кабінету Міністрів України від 19.07.2006 року № 999 «Про затвердження Порядку забезпечення інвалідів автомобілями», а саме: відмовлено позивачці у знятті з обліку легкового автомобіля Тойота (Європа (В), 1999 року випуску, об'єм двигуна 1762, державний номерний знак [NUMBER], № [NUMBER]та перереєстрації його, в зв'язку зі смертю її чоловіка, який був інвалідом другої групи, а тому дії відповідача підлягають визнанню неправомірними. Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно вимог ст.8 КАСУ, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави та ст.9 КАСУ, де передбачено, що суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов”язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов”язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, таким є Конституція України, що відповідає принципу верховенства права, який закріплений в ст.8 Конституції України та ст.22 Конституції України, де передбачено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. А тому при таких обставинах, вказані дії відповідача не можуть вважатися законними та обгрунтованими, оскільки вони направлені на звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод позивача, що суперечить вимогам ст. 22 Конституції України.

Результат розгляду: granted