Рішення адміністративного суду від 2008-09-10 00:00:00+03

У серпні 2007 року[PERSON]( надалі позивач) звернувся до Староміського районного суду м. Вінниці з позовом до УПСЗН Староміської районної ради м. Вінниці, УПСЗН в Староміському районі м. Вінниці, ГУПСЗН Вінницької міської ради про стягнення невиплаченої разової щорічної грошової допомоги за 2004-2007 роки, вказуючи, що він є інвалідом війни І-ї групи і згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» має право на отримання щорічно до 5 травня відповідного року разової грошової допомоги, проте відповідачем зазначена допомога виплачена йому в значно меншому розмірі. Постановою Староміського районного суду м. Вінниці від 08 жовтня 2007 року позов [PERSON] залишено без задоволення. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Староміського районного суду м. Вінниці та задовольнити його позов. В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного судового рішення були порушені норми матеріального та процесуального права, що призвело на його думку до неправильного вирішення вказаної справи. Заперечень на апеляційну скаргу від відповідачів до суду не надходило. В судове засідання сторони не з'явились, причини неявки суду невідомі, були повідомлені належним чином. Відповідно до ч.4 ст.196 КАС України неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи. Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, виходячи з наступного. Відповідно до п.4 ч.1 ст.202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання. Колегію суддів встановлено, що позивач - [PERSON] є інвалідом війни І-ї групи, що підтверджується посвідченням [NUMBER], виданим 23.06.2004 р. та додатково довідкою МСЕ[NUMBER], а тому відповідно до ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» має право щорічно до 5 травня отримувати разову грошову допомогу у розмірі десяти мінімальних пенсій за віком. Так, відповідно до положень Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», щорічно до 5 травня інвалідам війни І-ї групи виплачується разова грошова допомога у розмірі десяти мінімальних пенсій за віком. Разова щорічна грошова допомога в 2004-2006 роках позивачу була нарахована та виплачена в наступних розмірах: 2004 рік - 160,00 грн. 2005 - 2006 року - 400,00 грн. За 2007 рік позивачу було нараховано та виплачено щорічну грошову допомогу в розмірі - 450 грн., про що він зазначає у своїй заяві та апеляційній скарзі. Вказані виплати були здійснені з урахуванням обмежень, передбачених Законами України «Про Державний бюджет України» на 2004-2007 роки, яким було зупинено дію положень Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в частині визначення розміру виплат щорічної разової грошової допомоги зазначеним категоріям осіб та встановлений інший розмір такої виплати, виходячи із обсягів видатків, виділених на цю мету при формуванні показників Державного бюджету. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення разової щорічної грошової допомоги за 2004-2005 роки у серпні 2007 року, тобто з порушенням встановленого законом річного строку звернення. Відповідно до ч.1 ст.100 КАС України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Матеріалами справи встановлено, що представники відповідача наполягали на відмові у задоволенні позову у зв'язку з пропуском позивачем строку на звернення до суду. З огляду на викладене, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що позивачем пропущено передбачений ст. 99 КАС України річний строк для звернення до суду з позовом про стягнення недоотриманих сум разової щорічної грошової допомоги за 2004-2005 роки та правомірно прийняв рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині. Що ж стосується позову в частині стягнення щорічної грошової допомоги за 2006 рік, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції також вірно дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині, оскільки дію ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в частині визначення розміру виплат щорічної разової грошової допомоги учасникам бойових дій на 2006 рік зупинено згідно із Законом України № 3235-IV від 20.12.2005 року «Про Державний бюджет України на 2006 рік». Закон України «Про Державний бюджет на 2006 рік» Конституційним Судом України не переглядався на відповідність Конституції України, тому до спірних правовідносин за 2006 рік не могла бути застосована норма ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в частині визначення розміру виплат щорічної разової грошової допомоги, оскільки у зазначений період вона не діяла. Обговорюючи питання про можливість застосування до спірних правовідносин Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», колегія суддів виходить з наступного. Конституційний Суд України у рішенні від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) сформулював правову позицію, згідно з якою законом про Державний бюджет України, який має особливий предмет регулювання, не можуть вноситися зміни, зупинятися дія чинних законів України, а також встановлюватися інше (додаткове) правове регулювання відносин, що є предметом інших законів України. Оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, Бюджетному кодексі України, Конституційний Суд України підкреслив, що цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов'язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України. З урахуванням зазначеного, пункт 13 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», яким зупинено на 2007 рік дію частини п'ятої статей 12, 13, 14 та 15 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", визнано Конституційним Судом України таким, що не відповідає Конституції України. З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції при розрахунку суми разової щорічної допомоги до 5 травня за 2007 рік мав керуватися положеннями Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а не положеннями Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», які з 9 липня 2007 року втратили чинність. За таких обставин, з врахуванням законодавчо встановленого розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої на момент здійснення виплати у сумі 410,06 грн. та отриманих позивачем 450,00 грн., судова колегія вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача на його користь недоплаченої грошової допомоги до 5-го травня за 2007 рік у сумі 3 650,60 грн. Відповідно до п.3 ч.1 ст.198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Результат розгляду: partial