Рішення адміністративного суду від 2008-07-30 00:00:00+03

[PERSON]звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом про визнання неправомірними дій Міністерства праці та соціальної політики України в особі Управління праці і соціального захисту населення виконавчого комітету Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради та стягнення недоплаченої суми одноразової щорічної допомоги на оздоровлення за 2005, 2006, 2007 роки у розмірі 4615грн. 61коп. Позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просить суд задовольнити їх повністю, визнавши неправомірними дії Відповідача та стягнувши з останнього недоплачену суму одноразової щорічної допомоги у розмірі 4615грн. 61коп. Представник відповідача проти позову заперечує, посилаючись на те, що Законами України “Про державний бюджет України на 2005 рік”, “Про державний бюджет України на 2006 рік” та “Про державний бюджет на 2007рік”дія ст.48 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” була зупинена в частинах встановлених розмірів вищезазначених допомог. Самі ж розміри щорічної допомоги на оздоровлені встановлені Постановами Кабінету Міністрів України № 836 від 26.07.1996 року “Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” та № 562 від 12 липня 2005 року “Про щорічну допомогу і оздоровлення громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, та складають зокрема для інвалідів III групи - 90,00 грн. На думку представника відповідача, на сьогодні в державі відсутній дієвий механізм реалізації рішення Конституційного Суду. Крім того, представник відповідача, посилаючись на ст. ст. 99,100 КАС України, просив відмовити в задоволені позову в частині виплати позивачу щорічних допомог на оздоровлення за 2005-2006 р.р., оскільки останнім пропущений річний строк звернення до суду. Таким чином, суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності вважає необхідним задовольнити даний позов повністю з наступних підстав. [PERSON]має статус учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС першої категорії, є інвалідом третьої групи внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС, що стверджується посвідченням [NUMBER] від 23.03.2000 року. Позивач, як особа, котра стала інвалідом внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідно до ст.48 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, має право на одноразову компенсацію та щорічну допомогу на оздоровлення. Управління праці та соціального захисту населення Ленінської районної у місті ради при виплаті щорічних виплат на оздоровлення, діяло відповідно Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”та постанов Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 року № 836 “Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, від 12 липня 2005 року №562 “Про щорічну допомогу і оздоровлення громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, при цьому виплачуючи позивачу щорічну виплату на оздоровлення у розмірі 21,50грн. та 90 грн. Однак, позивач вважає, що розмір здійснених йому виплат суперечить положенням ст.48 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, та має складати при виплаті щорічної допомоги на оздоровлення - в розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат. А тому звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати бездіяльність Управління праці та соціального захисту населення Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради щодо невиплати йому вимог та зобов'язати відповідача провести йому виплату щорічної допомоги на оздоровлення за 2005-2007 роки в сумі 4615,61грн., відповідно до положень вищевказаного Закону. Відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 р. № 796-ХІІ (далі - Закон № 796-ХІІ) передбачена щорічна допомога на оздоровлення особам, віднесеним до 3 групи інвалідності - чотири мінімальних заробітних плат. Розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати. При виплаті щорічної допомоги на оздоровлення з 2005 року Відповідач керувався Постановою Кабінету Міністрів України № 562 від 12.07.2005 року «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Постанова № 562), якою розмір такої допомоги встановлений в 90 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Зазначеними Постановою № 562 всупереч Закону № 796-ХІІ (який встановив розмір щорічної допомоги як величину, кратну відносно до розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом на час здійснення виплати) установлено конкретні розміри такої допомоги в твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Закон має пріоритетне значення перед постановою Кабінету Міністрів України. Згідно частини 4 статті 9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу у відповідності до пункту 2 Указу Президента України “Про Єдиний державний реєстр нормативних актів” від 27.06.1996 року стосовно преюдиції нормативних актів. Рішенням Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 09.07.2007 року визнано такими, що не відповідають Конституції України положення Закону України „Про Державний бюджет на 2007 рік” в частині зупинення на 2007 рік виплати допомог у розмірі встановленим абзацами другим, третім, четвертим, п'ятим, шостим та сьомим частини першої, частини третьої, абзацами другим, третім, четвертим, п'ятим, шостим, сьомим частини четвертої та частини сьомої ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над урядовими нормативними актами при вирішенні даного спору підлягають застосуванню норми ст. 48 Закону “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” та Закони України про встановлення розміру мінімальної заробітної плати на 2005, 2006, 2007 роки, а не вказані Постанови КМУ. Конституція - Основний Закон України і має найвищу юридичну силу, а тому колегія суддів приходить до висновку, що у зазначеній ситуації, суд першої інстанції вірно застосував конституційні положення щодо пільг, компенсацій і гарантій, які Держава надає громадянам. Виплатою допомоги в твердих сумах, встановлених постановами Кабінету Міністрів України № 836 від 26.07.1996 року “Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” та № 562 від 12 липня 2005 року „Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, порушені права позивача. Відповідно до статті 50 Конституції України кожен має право на безпечне для життя і здоров'я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди. Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема, соціальний захист потерпілого населення, визначені Законом України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”. Статтею 63 Закону передбачено, що фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок Державного бюджету України. Відповідно до ст. 48 спеціального Закону щорічна допомога на оздоровлення сплачується органами соціального захисту населення за місцем проживання громадянина. Постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 року № 256, якою затверджений Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, встановлено, що головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належить питання праці та соціального захисту населення. Таким чином, відповідач є головним розпорядником коштів місцевого бюджету за рахунок субвенцій з державного бюджету та нього покладений обов'язок щодо реалізації механізму фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення, зокрема, пільг громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Суд вважає необґрунтованим застосування відповідачем при виплаті щорічної допомоги на оздоровлення розміру таких виплат, який встановлений Постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 року № 836 “Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” та з 2005 року - Постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 року № 562 “Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”. Статтею 48 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” передбачена щорічна допомога на оздоровлення особам, зокрема, інвалідам ІІІ групи - чотири мінімальні заробітні плати. Тобто, нормами спеціального Закону визначений розмір щорічної допомоги як величина, кратна розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом на час здійснення виплати. Всупереч нормам спеціального закону, зазначеними постановами встановлені конкретні розміри такої допомоги в твердій грошовій сумі, зокрема, для інвалідів ІІІ групи - 21 грн. 50 коп. та 90 грн. з 2005р. Отже, суд вважає, що позивач має право на отримання щорічної допомоги на оздоровлення в розмірі визначеному ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Таким чином, дії відповідача в частині виплати позивачу щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі 21 грн. 50 коп. та 90 грн. за 2005 рік є неправомірними. Суд вважає, що щорічну допомогу слід стягнути з Управління праці і соціального захисту населення виконавчого комітету Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради, оскільки відповідно до ст. 48 Закону України “Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” ця допомога виплачується органами управління праці та соціального захисту населення. Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над урядовими нормативними актами при вирішенні даного спору підлягають застосуванню ст. 48 Закону № 796-ХІІ та Закони України про встановлення розміру мінімальної заробітної плати на 2005, 2006, 2007 роки, а не Постанови № № 836, 562. Відповідно до статті 67 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" встановлено, конкретні розміри всіх доплат, пенсій і компенсацій підвищуються Кабінетом Міністрів України відповідно до зміни індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної плати. У ч.1 ст.8 КАС України задекларовано, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Це означає, що адміністративний суд не повинен застосовувати положення правового акту, у тому числі закону, якщо його застосування суперечить конституційним принципам права або порушуватиме права та свободи людини і громадянина. Адміністративний суд не повинен також допускати тлумачення закону, яке б несправедливо обмежувало ці права і свободи. Отже, принципи правосуддя обумовлені також практикою й удосконалюванням правосуддя в Україні. Таким чином, позиція Вищого адміністративного суду України полягає в тому, що при нарахуванні щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення необхідно, крім вимог Закону України "Про статус і соціальних захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", враховувати положення постанови Кабінету Міністрів України "Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" і, відповідно, здійснювати виплати у розмірах, зазначених в останній. Крім того, позиція Вищого адміністративного суду України полягає у тому, що при нарахуванні щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення слід виходити лише з вимог Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" і виплачувати її у розмірах, визначених статтею 48 вказаного Закону для інвалідів відповідної групи. Враховуючи викладене, постанова Кабінету Міністрів України "Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" є підзаконним нормативно-правовим актом, а у разі виникнення колізії між її нормами та нормами Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи", застосуванню підлягають положення останнього. Суд вважає, що щорічну допомогу слід стягнути з Управління праці і соціального захисту населення виконавчого комітету Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради, оскільки відповідно до ст. 48 Закону України “Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” ця допомога виплачується органами управління праці та соціального захисту населення. Щодо пропуску строку звернення до адміністративного суду, то колегія суддів виходить з того, що згідно до п. 3 ч. 1 ст. 268 Цивільного Кодексу України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Таким чином, відмова відповідача в нарахуванні позивачу встановленої законом суми одноразової щорічної допомоги на оздоровлення за 2005, 2006, 2007 роки не грунтується на законі Тобто, суб'єкт владних повноважень (відповідач) Управління праці і соціального захисту населення виконавчого комітету Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради діяв по відношенню до позивача [PERSON]. (відмова в нарахуванні позивачу встановленої законом суми одноразової щорічної допомоги на оздоровлення за 2005, 2006, 2007 роки) не на підставі та не у межах повноважень та способу, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 162 КАС України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень і зобов'язати відповідача вчинити певні дії. Крім того, оскільки Відповідач заперечує проти адміністративного позову, відповідно до ст.71 КАС України обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Однак, відповідачем не надано жодних доказів, що посадовими особами управлінням праці та соціального захисту населення вживалися будь-які дії щодо виконання рішення Конституційного суду України, в тому числі, щодо направлення бюджетних запитів на збільшення сум призначення виплат, проведення нарахування виплат, а також будь-яких інших дій, направлених на виконання рішення КСУ. Отже, судом встановлено неправомірні дії суб'єкта владних повноважень, шляхом бездіяльності посадових осіб Управління праці і соціального захисту населення виконавчого комітету Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради, що порушує не лише вимоги ч.3 ст.150 Конституції України, а й положення ч. 2. ст.19 Основного Закону України, згідно якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині визнання бездіяльності та зобов'язання Управління праці і соціального захисту населення виконавчого комітету Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради провести виплату щорічної допомоги на оздоровлення за 2005, 2006, 2007 роки позивачу, як особі, яка стала інвалідом ІІІ групи внаслідок Чорнобильської катастрофи, є обґрунтованими, відповідають матеріалам справи, а тому підлягають задоволенню. Однак Відповідачем не надано доказів обґрунтованості відмови в нарахуванні позивачу встановленої законом суми одноразової щорічної допомоги на оздоровлення за 2005, 2006, 2007 роки. Приймаючи до уваги викладене та враховуючи, що на час розгляду справи відповідачем не здійснено нарахування позивачу встановленої законом суми одноразової щорічної допомоги на оздоровлення за 2005, 2006, 2007 роки, відповідних доказів суду не надано, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Результат розгляду: granted