Рішення адміністративного суду від 2008-06-02 00:00:00+03

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовними вимогами до Територіального управління Державного департаменту промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду по Київської області та м. Києву про визнання протиправним та скасування припису № 18 від 20.03.2006 р. Позовні вимоги мотивує тим, що при виданні спірного припису не було враховано ряду обставин, зауважив, що в списку професійних захворювань гострого інфаркту не має, а тому цей випадок, що стався з [PERSON] не може розглядатись як пов'язаний з виробництвом чи виконанні службових обов'язків. Відповідач проти позову заперечував, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що оскаржуваний припис було видано відповідно до вимог чинного законодавства, в обґрунтування своє позиції посилається, зокрема, на Порядок розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1112 від 25.08.2004 р. Третя особа надала письмові заперечення на позовні вимоги, в яких просила суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що оскаржуваний припис було винесено відповідно до чинного законодавства. Зауважила, що при виконанні своїх трудових обов'язків були порушені її законні права та інтереси у відносинах з Козятинською дирекцією Залізничних перевезень Південно-Західної залізниці щодо розслідування про обставини і причини нещасного випадку. Проаналізувавши матеріали справи та пояснення представників сторін, суд приходить до наступних висновків. Позовні вимоги заявлено про визнання протиправним та скасування припису № 18 від 20.03.2006 р. Відповідно до ч. 1 ст. 104 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно -правових відносин, має право на звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом. Згідно ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Згідно з ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів незалежним і неупередженим судом. Відповідно до ч. 1 ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Отже, згідно з вищенаведеними нормами права, позивач має право звернутись до адміністративного суду з позовом лише у разі, якщо він вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб'єкта владних повноважень) порушено його права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач. 16.09.2005 р. при виконанні трудових обов'язків з ревізором-контролером Південно-Західної залізниці [PERSON]стався нещасний випадок, а саме раптове погіршення стану здоров`я. Раптове погіршення стану здоров`я [PERSON] стало при перевірці наявності квитків у пасажирів на право проїзду. На дільниці Фастів-Устимівка [PERSON] були виявлені безквиткові пасажири, які відмовились платити за проїзд. При цьому безквиткові пасажири в грубій формі лаяли [PERSON] та погрожували фізичною розправою. [PERSON] разом з напарником [PERSON] запропонували покинути вагон електропоїзду, але безквиткові пасажири відмовились і продовжували їх ображати. Через 15-20 хвилин після конфлікту [PERSON] відчув погіршення самопочуття. [PERSON] звернувся до машиністів електропоїзду, які викликали швидку допомогу. Після чого [PERSON] було госпіталізовано до реанімаційного відділення кардіології, де було поставлено діагноз: інфаркт міокарду. [PERSON] 16.09.2005 р. по телефону повідомив старшого ревізора дільниці з контролю приміських поїздів ДН-2 Соловійчука П.І. про нещасний випадок, що стався з [PERSON] Як зазначив [PERSON] розслідування щодо вищезазначеного випадку не проводилися, лише після рапорту написаного 12.01.2006 р. на ім`я начальника Козятинської дирекції залізничних перевезень Головко В.І. було утворено комісію та проведено розслідування обставин нещасного випадку. Комісія по розслідуванню, нещасний випадок, що стався з [PERSON] під час виконання трудових обов'язків не пов`язала з виробництвом, в акті «Про розслідування нещасного випадку»зазначено, що основною причиною нещасного випадку було загальне захворювання. [PERSON] звернувся зі скаргою до Державної інспекції охорони праці на транспорті та зв'язку. Листом від 22.03.2006 р. № 07/62 [PERSON] було повідомлено про видання начальнику Козятинської дирекції залізничних перевезень ПЗЗ Головку В.І. обов'язкового для виконання припису за формою Н-9. 20.03.2006 р. головним державним інспектором Державної інспекції охорони праці на транспорті та зв'язку територіального управління Державного департаменту промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду по Київській області та м. Києву Демчиком Д.В. було видано припис форми Н-9 начальнику Козятинської дирекції залізничних перевезень Південно-Західної залізниці Головку В.І.. На підставі ст. ст. 22, 39 Закону України «Про охорону праці»було запропоновано визнати нещасний випадок пов'язаним з виробництвом і скласти акт форми Н-1, переглянути акт форми Н-5. Суд вважає, що позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до п. 38 Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1112 від 25.08.2004 р. (далі -Порядок), посадова особа органу Держнаглядохоронпраці має право у разі відмови роботодавця скласти або затвердити акт форми Н-5, акт форми Н-1 (або форми НПВ) чи незгоди потерпілого або особи, яка представляє його інтереси, із змістом акта форми Н-5, акта форми Н-1 (або форми НПВ), надходження скарги або незгоди з висновками розслідування про обставини та причини нещасного випадку чи приховання нещасного випадку видавати обов'язкові для виконання роботодавцем або робочим органом виконавчої дирекції Фонду - у разі нещасного випадку з особою, яка забезпечує себе роботою самостійно, приписи за формою Н-9 згідно з додатком 8 щодо необхідності проведення розслідування (повторного розслідування) нещасного випадку, затвердження чи перегляду затвердженого акта форми Н-5, акта форми Н-1 (або форми НПВ), визнання чи невизнання нещасного випадку пов'язаним з виробництвом і складення акта форми Н-1 (або форми НПВ). Рішення посадової особи органу Держнаглядохоронпраці може бути оскаржено у судовому порядку. На час розгляду справи у суді дія припису припиняється. Згідно п. 7 Порядку, розслідування проводиться у разі раптового погіршення стану здоров'я працівника або особи, яка забезпечує себе роботою самостійно, одержання ними поранення, травми, у тому числі внаслідок тілесних ушкоджень, заподіяних іншою особою, гострого професійного захворювання і гострого професійного та інших отруєнь, одержання теплового удару, опіку, обмороження, у разі утоплення, ураження електричним струмом, блискавкою та іонізуючим випромінюванням, одержання інших ушкоджень внаслідок аварії, пожежі, стихійного лиха (землетруси, зсуви, повені, урагани тощо), контакту з представниками тваринного і рослинного світу, що призвели до втрати працівником працездатності на один робочий день чи більше або до необхідності переведення його на іншу (легшу) роботу не менш як на один робочий день, у разі зникнення працівника під час виконання ним трудових обов'язків, а також у разі смерті працівника на підприємстві. Пунктом 10 Порядку передбачено, що Роботодавець, одержавши повідомлення про нещасний випадок (крім випадків, передбачених пунктом 41 цього Порядку), зобов'язаний негайно: 1) повідомити з використанням засобів зв'язку про нещасний випадок: робочий орган виконавчої дирекції Фонду за місцезнаходженням підприємства за встановленою Фондом формою; підприємство, де працює потерпілий, - якщо потерпілий є працівником іншого підприємства; органи державної пожежної охорони за місцезнаходженням підприємства - у разі нещасного випадку, що стався внаслідок пожежі; установу державної санітарно-епідеміологічної служби, яка обслуговує підприємство, - у разі виявлення гострого професійного захворювання (отруєння); 2) утворити наказом комісію з розслідування нещасного випадку (далі - комісія) у складі не менше ніж три особи та організувати. Комісія зобов'язана протягом трьох діб: обстежити місце нещасного випадку, одержати пояснення потерпілого, якщо це можливо, опитати свідків нещасного випадку та причетних до нього осіб; визначити відповідність умов праці та її безпеки вимогам законодавства про охорону праці; з'ясувати обставини і причини нещасного випадку; визначити, чи пов'язаний цей випадок з виробництвом; установити осіб, які допустили порушення вимог законодавства про охорону праці, розробити заходи щодо запобігання подібним нещасним випадкам; скласти акт розслідування нещасного випадку за формою Н-5 згідно з додатком 2 у трьох примірниках (далі - акт форми Н-5), а також акт про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, за формою Н-1 згідно з додатком 3 у шести примірниках (далі - акт форми Н-1), якщо цей нещасний випадок визнано таким, що пов'язаний з виробництвом, або акт про нещасний випадок, не пов'язаний з виробництвом, за формою НПВ згідно з додатком 4, якщо цей нещасний випадок визнано таким, що не пов'язаний з виробництвом (далі - акт форми НПВ), і передати їх на затвердження роботодавцю; у разі виявлення гострого професійного захворювання (отруєння), пов'язаного з виробництвом, крім акта форми Н-1 скласти також у чотирьох примірниках карту обліку професійного захворювання (отруєння) за формою П-5 згідно з додатком 5 (далі - карта форми П-5). Акти форми Н-5 і форми Н-1 (або форми НПВ) підписуються головою і всіма членами комісії. У разі незгоди із змістом зазначених актів член комісії письмово викладає свою окрему думку, яка додається до акта форми Н-5 і є його невід'ємною частиною, про що робиться запис в акті форми Н-5 (п. 13 Порядку). Відповідно до п. 17 Порядку, нещасні випадки, що сталися внаслідок раптового погіршення стану здоров'я працівника під час виконання ним трудових (посадових) обов'язків (крім випадків, зазначених у пункті 15 цього Порядку, у разі відсутності умов, зазначених у пункті 18 цього Порядку), визнаються пов'язаними з виробництвом за умови, що погіршення стану здоров'я працівника сталося внаслідок впливу небезпечних чи шкідливих виробничих факторів, що підтверджено медичним висновком, або якщо потерпілий не проходив медичного огляду, передбаченого законодавством, а робота, що виконувалася, протипоказана потерпілому відповідно до медичного висновку про стан його здоров'я. Медичний висновок щодо зв'язку погіршення стану здоров'я працівника з впливом на нього небезпечних чи шкідливих виробничих факторів або щодо протипоказання за станом здоров'я працівника виконувати зазначену роботу видається лікувально-профілактичним закладом за місцем лікування потерпілого на запит роботодавця та/або голови комісії. Відповідно до ГОСТу 12.0.003-74* класифікація небезпечних та шкідливих виробничих факторів поділяються на: фізичні, хімічні, біологічні та психофізіологічні. Пунктом 1.1.4.2. ГОСТу 12.0.003-74* до психофізіологічних факторів належать: розумове перенавантаження, перенавантаження аналізаторів, монотонність праці, емоційне перенавантаження. На запит головного державного інспектора Демчука Д.В. Вузлова лікарня м. Фастів ДТГО «ПЗЗ»надала виписку з медичної картки, в якій було зазначено про те, що конфлікт, який виник у [PERSON] з пасажирами міг визвати серцевий напад та викликати захворювання (інфаркт міокарду). Крім того, було вказано, що [PERSON] з 1981 р. знаходиться під медичним наглядом в Вузловій лікарні м. Фастів. З 1993 року по 16.09.2005 р. працював контролером-ревізором по перевірці пасажирських поїздів ДН-2 ПЗЗ. Весь цей час проходив своєчасно медичні комісії та за станом здоров`я був придатний до виконання службових обов'язків на посаді контролера-ревізора. Посилання позивача на професійне захворювання та списки професійних захворювань суд не бере до уваги, так як даний випадок кваліфікувався не як професійне захворювання, а як нещасний випадок внаслідок раптового погіршення стану здоров`я. Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин. Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, тому у адміністративного суду немає правових підстав для задоволення позову. Відповідно до Рішення Конституційного рішення суду України від 01.12.2004 року N 18-рп/2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Згідно частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Враховуючи, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними конкретними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, судом визнається, що позивачем у позовній заяві не були наведені обставини, які б підтверджувались достатніми доказами, які б свідчили про обґрунтованість позовних вимог. Докази, подані позивачем, не підтверджують обставини, на які позивач посилається в обґрунтування позовних вимог, та були спростовані доводами відповідача. З огляду на вищенаведене, суд не вбачає підстав для задоволення адміністративного позову, оскільки спірним наказом не були порушені прав та охоронювані законом інтереси позивача, а тому правові підстави для задоволення позовних вимог у суду відсутні. Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача щодо визнання протиправним та скасування припису № 18 від 20.03.2006 р. не підлягають задоволенню. На підставі ч. 2 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Результат розгляду: denied