Рішення адміністративного суду від 2008-09-03 00:00:00+03

У червні 2007 року [PERSON](далі-позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача недоплачені кошти в сумі 6 149,90 грн., які передбачені ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Свої вимоги мотивував тим, що він як інвалід ІІ групи має право на отримання щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат. Проте допомога, передбачена вищезгаданим Законом, виплачувалася йому у значно меншому розмірі. Постановою Києво-Святошинського районного суду від 02 липня 2007 року заявлений позов залишений без задоволення. Постанова суду мотивована тим, що позивач отримував всі виплати у розмірі, передбаченому Постановами КМУ № 836 від 26.07.1996 року та № 562 від 12.07.2005 року, а тому позовні вимоги є безпідставними. Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нову постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що відповідач неправомірно обмежив його у правах на отримання допомоги у розмірі, передбаченому ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Заперечень на апеляційну скаргу від відповідача до суду не надходило. В судовому засіданні представник відповідача проти вимог апеляційної скарги заперечував, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим; апелянт не з'явився, причини неявки суду невідомі. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення, виходячи з наступного. Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 3, 202 ч. 1 п. 4 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Судом першої інстанції встановлено, що при визначенні розміру допомоги, яку мав отримувати позивач, слід керуватися відповідними Постановами Кабінету Міністрів України. Однак, з таким висновком суду не можна погодитися. Так, колегією суддів встановлено, що [PERSON]є інвалідом ІІ групи, внаслідок ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Позивач отримує на підставі ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» відповідні кошти за 2002 - 2005 роки, розмір яких встановлений Постановою Кабінету Міністрів України «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 26.07.1996 року № 836, а за 2005 - 2006 роки кошти, розмір яких встановлений Постановою Кабінету Міністрів України «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадян, які постраждали внаслідок ЧАЕС» від 12.07.2005 року № 562. Так, за 2002 - 2005 роки позивачу виплачена допомога у розмірі 26,70 грн., за 2005 - 2006 роки -120,00 грн. за кожний рік. Відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи» одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, виплачується в таких розмірах: інвалідам І і ІІ групи - п'ять мінімальних заробітних плат. Розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зміст законів України, якими встановлюються розміри мінімальних заробітних плат, свідчить про відсутність будь-яких обмежень щодо можливостей застосування розміру мінімальної заробітної плати з метою реалізації норми ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Тому, виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними нормативними актами при вирішенні даного спору, застосуванню підлягає саме стаття 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а не Постанови КМУ № 836 та №562. Що стосується висновків суду першої інстанції про те, що ст. 2 Закону України «Про встановлення розміру мінімальної заробітної плати» передбачено, що до прийняття Верховною Радою України змін до законів, у нормах яких для розрахунків застосовується мінімальний розмір заробітної плати, не застосовувати його як розрахункову величину для визначення розмірів допомоги, компенсації та інших виплат, колегія суддів зазначає наступне. Розмір мінімальної заробітної плати окремим Законом України встановлювався до 2004 року. При цьому, положення щодо неможливості застосувати встановлений розмір мінімальної заробітної плати в останнє містилися у Законі України «Про встановлення розміру мінімальної заробітної плати на 2002 рік». На 2003 рік такої законодавчо встановленої заборони немає. З 2004 року розмір мінімальної заробітної плати встановлювався Законом України «Про Державний бюджет України» (на відповідний рік). Положення Законів «Про Державний бюджет України» також не містять обмежень щодо можливості застосування розміру мінімальної заробітної плати з метою реалізації норми ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». На 2006 рік дію статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» щодо виплати компенсацій і допомог у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати зупинено згідно із Законом № 3235-ІV від 20.12.2005 року. Зазначене положення закону на відповідність Конституції України не перевірялося у встановленому порядку, а тому підлягає застосуванню при вирішенні даного спору і відповідно у цій частині правомірним є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог. Що стосується доводів апелянта про те, що відповідно до ст. 71 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» дія положень цього Закону не може призупинятися іншими законами, крім законів про внесення змін до цього Закону, слід вказати наступне. Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» було доповнено статтею 71 лише у 2006 році згідно із Законом України № 231-V від 05.10.2006 року. Тобто, на момент прийняття Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» № 3235-ІV від 20.12.2005 року особливості внесення змін до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» законодавчо встановлені не були. За таких обставин та з урахуванням вимог ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», відповідач повинен виплатити позивачу допомогу на оздоровлення за 2004 та 2005 роки, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на момент здійснення виплати. Таким чином, на користь позивача з управління праці та соціального захисту населення Києво-Святошинської районної державної адміністрації з врахування виплачених за 2004 та 2005 роки сум по 26,70 грн. та встановлених законодавчо на момент виплати мінімальних розмірів заробітних плат (2004 рік - 205,00 грн., з 01.07.2005 року - 310,00 грн.) підлягає стягненню 2 521,60 грн. З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку про необхідність задоволення позовних в частині стягнення допомоги на оздоровлення за 2004 -2005 роки у сумі 2 521,60 грн.

Результат розгляду: partial