Рішення адміністративного суду від 2008-10-09 00:00:00+03

[PERSON] (далі Позивач) звернулася до Управління міграційної служби міста Києва 01.06.2004 року з заявою про надання статусу біженця. 01.06.2004 року головним спеціалістом Управління міграційної служби міста Києва за результатом проведеного з Позивачем інтерв'ю складено висновок про відмову в оформлені документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, оскільки заява Позивача є очевидно необґрунтованою і такою, що не містить умов, передбачених абз. другим ст. 1 Закону України «Про біженців». 01.06.2004 року Відповідачем видано наказ № 582 про відмову Позивачу в оформлені документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, про що 01.06.2004 року Управління у справах національностей та міграції повідомленням № 24-02/305-04 Г повідомило Позивача. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про біженців»статус біженця не надається особі: - яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; - яка вчинила тяжкий злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою набуття статусу біженця, якщо таке діяння віднесено Кримінальним кодексом України до тяжких злочинів; - яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; - стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, відсутні; - яка до прибуття в Україну була визнана біженцем або отримала притулок в іншій країні; - яка до прибуття в Україну з наміром набути статусу біженця перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених з сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їхніх нащадків (дітей, онуків). Відповідно до абз. 2 ст. 1 Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Відповідно до абз. 1 ст. 16 Закону України "Про біженців" рішення органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі про відмову в прийнятті заяви про надання статусу біженця, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця протягом семи робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені до спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах міграції, а так само до суду, в установленому законом порядку. Проте, відповідно до частини 1, 2 статті 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Як підтверджується матеріалами справи та не заперечується Позивачем повідомлення про прийняття Відповідачем спірного наказу отримано Позивачем 01.06.2004 року, а тому, суд вважає за необхідне обчислювати річний строк звернення до адміністративного суду за захистом порушеного права, свобод та інтересів з 01.06.2004 року тобто з моменту отримання Позивачем повідомлення органу міграційної служби щодо прийняття рішення про відмову в оформлені документів для вирішення питання про надання статусу біженця. Враховуючи вищенаведене та те, що Позивач звернувся до суду 07.04.2008 року, суд прийшов до висновку, що Позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду, встановлений ст. 99 КАС України. Відповідно до частини 1 статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Як підтверджується матеріалами справи Відповідач наполягає на відмові у задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском Позивачем строку, встановленого ст. 99 КАС України. На запитання суду, чи має Позивач поважні причини пропуску строку звернення до суду, представник Позивача зазначив, що Позивач оскаржував спірний Наказ в іншому суді проте, доказів на підтвердження викладених обставин суду не надав. Також, представник Позивача не посилався на відсутні у Позивача проте, відомі йому докази на підтвердження оскарження Позивачем спірного Наказу в іншому суді або в іншому порядку. Таким чином, судом не встановлено поважних причин пропуску Позивачем строку для звернення до адміністративного суду, встановленого ст. 99 КАС України, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню з підстав пропуску Позивачем річного строку звернення до адміністративного суду.

Результат розгляду: denied