Рішення адміністративного суду від 2008-03-28 00:00:00+02

Звернувшись до суду, позивач посилається, що він є інвалідом ІІ групи з 2005 року. Причиною інвалідності є захворювання пов»язане з ліквідацією аварії на ЧАЕС. До складу його сім»ї входять діти шкільного віку: донька - 1991 року народження та син - 1995 року народження. Відповідно до п. 8 ст. 30 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», кожен з дітей має право на щомісячну виплату в розмірі мінімальної заробітної плати. Дані виплати проводить відповідач і здійснює їх щомісячно протягом поточного року. 30.11.2007 року ним було направлено запит до відповідача з проханням повідомити чи проводилося нарахування даної виплати і в якій сумі. Своїм листом відповідач повідомив його, що дана виплата проводиться у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 20.04.2007 року № 649 «Про встановлення розмірів виплат деяким категоріям громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі 32 грн. на кожну дитину. Просить суд стягнути з відповідача на його користь 6924 грн. недоотриманих ним сум грошових виплат дітям за 2007 рік. Будучи належним чином повідомленим, позивач в судове засідання не з»явився та подав заяву, якою позов підтримав та просив розглянути справу у його відсутності. Не направив свого представника у судове засідання і відповідач, будучи належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, направивши натомість до суду заяву, якою позов не визнав та просив розглянути останній у відсутності його представника. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач є інвалідом ІІ групи з 2005 року. Причиною інвалідності є захворювання пов»язане з ліквідацією аварії на ЧАЕС. До складу його сім»ї входять діти шкільного віку: донька - 1991 року народження та син - 1995 року народження, які перебувають на утриманні позивача. Відповідно до п. 6 ч.1 ст.30 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» потерпілим дітям, зазначеним у пунктах 1-6 статті 27 цього Закону, та їх батькам надаються гарантовані державою компенсації та пільги і в тому числі вони мають право на щомісячну виплату 50 % мінімальної заробітної плати. Відповідно до ст.27 згаданого Закону до дітей, потерпілих від Чорнобильської катастрофи, належать неповнолітні діти, які народились після 26 квітня 1986 року від батька, який на час настання вагітності матері мав підстави належати до категорії 1, 2 або 3 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, або народжені матір'ю, яка на час настання вагітності або під час вагітності мала підстави належати до категорії 1, 2 або 3 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи. За викладеного та встановлених обставин справи вбачається, що позивач та його неповнолітні діти мають право на отримання від держави соціальної пільги у вигляді щомісячної виплати в розмірі 50% мінімальної заробітної плати. Разом з тим, позивачу проводилися відповідачем у 2007 році такі щомісячні виплати на дітей в розмірі 32-00 грн., що визначений постановою КМ України від 20.04.2007 року №649 «Про встановлення розмірів виплат деяким категоріям громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що є значно нижчим від розміру 50% мінімальної заробітної плати, що мала місце на час проведення таких виплату 2007 році, тоді як розмір мінімальної заробітної плати складав з 01.01.2007 року - 400 грн., з 01.07.2007 року - 420 грн., з 01.10.2007 року - 440-00 грн.. Порядок та виплата вказаної допомоги регулюється «Порядком використання коштів державного бюджету для виконання програм, пов'язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», затвердженим Постановою КМ України N 936 від 20.09.2005 року. Розпорядником коштів являється відповідач, а виплата їх проводиться за місцем роботи одного збатьків дитини. Розмір вказаних виплат визначався відповідачем у відповідності до постанов КМ України №836 від 26.07.1996 року та № 649 від 20.04.2007 року. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ст..8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має вищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй. За ст.113 Конституції України Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією і Законами України, актами президента України. Відповідно до Закону України від 05.10.2006 року «Про внесення змін до Закону України про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» було доповнено вказаний Закон статтею 71, згідно якої дія положень цього Закону не може призупинятись іншими законами, крім Законів про внесення змін до цього Закону. Отже, оскільки закони України мають вищу юридичну силу над урядовими нормативними актами, то суд вважає, що при вирішенні даного спору підлягають застосування саме положення ст.30 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Згідно ч.4 ст.9 КАС України уразі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України або іншому правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. Згідно ч.3 ст.9 КАС України при вирішенні справи суд керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові та службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Розмір допомоги, яка виплачується позивачу та його неповнолітнім дітям за розпорядженням відповідача, суперечить вимогам ст.30 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та інших законів, що стосувалися встановлення розміру мінімальної заробітної плати. Відповідно до положень Закону України від 05.10.2006 року «Про внесення змін до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» було доповнено вказаний Закон статтею 71, згідно якої дія положень цього Закону не може призупинятись іншими законами, крім законів про внесення змін до цього Закону. Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007року за №6-рп визнано неконституційними положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», і в тому числі положення цього Закону в частині зупинення дії статті 30 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» про виплату компенсацій і допомоги у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковими до території України, остаточним і оскарженню не підлягає. Крім того, в п.5 зазначеного рішення вказано на те, що рішення Конституційного Суду України у цій справі має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей зазначених законів, що визнані неконституційними. Згідно ч.4 ст.9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України або іншому правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що право на виплати на дітей у визначеному ст.30 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» розмірі позивач має не з 01.01.2007 року, а з 09.07.2007 року, тобто, з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного вище рішення, оскільки за ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Про це також вказано і в п.3 зазначеного рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007року. З огляду на розмір мінімальної заробітної плати з 01.07.2007 по 01.10.2008 року в сумі 420-00 грн., в сумі 440-00 грн. з 01.10.2007 року, розмір фактично отриманої суми зазначених виплат позивачем на обох дітей в період, що підлягає до задоволення в сумі 384-00 грн., розмір виплати, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за даним позовом, становить 4776-00 грн. Доводи позивача в тім, що його діти мають право на виплату щомісячно мінімальної заробітної плати відповідно до положень п.8 ч.1 ст.30 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» на переконання суду не заслуговують на увагу оскільки не ґрунтуються на законі відповідно до встановлених фактичних обставинах справи. Таке право відповідно до вказаної норми має лише дитина шкільного віку, яка стала інвалідом або перебуває на диспансерному обліку по захворюванню внаслідок Чорнобильської катастрофи, а також дитина шкільного віку, батьки якої стали інвалідами I або II групи чи померли внаслідок Чорнобильської катастрофи, замість виплати, передбаченої пунктом 6 цієї статті, якщо вказана дитина не перебуває на повному державному забезпеченні. Необхідність взяття дитини на такий диспансерний облік визначається лікарською консультаційною комісією. Такі обставини у даній справі відстуні. Суд не знаходить підстав для обговорення питання про пропущення позивачем строку звернення до суду, встановленого ст. 99 КАС України, оскільки на цьому не наполягав відповідач. На підставі Декрету КМ України «Про державне мито» позивач звільнений від сплати державного мита (судового збору) на користь держави.

Результат розгляду: partial