Рішення адміністративного суду від 2008-06-19 00:00:00+03

Позивачі [PERSON] і [PERSON] є інвалідами ІІІ групи, перебувають на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації з 2000 року, як потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи та учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції 1 категорії, про що свідчать видані їм посвідчення серії А № 016963 та серії А № 056624 (містяться в матеріалах справи). Позивач [PERSON] перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації з 01.12.2000 року, як евакуйована із зони відчуження у 1986 році, категорії 2, про що їй видане посвідчення серії [NUMBER] Згідно пункту 1 частини четвертої статті 48 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи”, інвалідам третьої групи щорічна допомога на оздоровлення виплачується у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат, а для евакуйованих громадян 2 категорії у розмірі трьох мінімальних заробітних плат. Відповідачі не заперечують стосовно того, що позивачі є особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи і мають статус потерпілої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, учасника ліквідації наслідків аварії, категорія 1, евакуйована із зони відчуження у 1986 році, категорії 2, а відтак дійсно мають право на отримання щорічної допомоги на оздоровлення, передбаченої статтею 48 Закону № 796-XII. Законом України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” не уповноважено Кабінет Міністрів України зменшувати конкретні суми компенсацій і допомоги, змінювати розмір допомоги на оздоровлення, встановлений Законом. Частиною 1 статті 67 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” було встановлено, що конкретні розміри всіх доплат, пенсій і компенсацій (передбачених цим Законом) підвищуються Кабінетом Міністрів України відповідно до зміни індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної плати. Враховуючи особливий статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та обумовлену цим необхідність їх адекватного соціального захисту, Верховна Рада України вже у 2006 році доповнила Закон України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” статтею 71, в якій встановлено, що дія положень цього Закону не може призупинятися іншими законами, крім законів про внесення змін до цього Закону (Закон № 231-V від 5 жовтня 2006 року). Відповідно до пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України, виключно законами визначаються, зокрема, основи соціального захисту, а статтею 75 Конституції встановлено, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України. Конституція не надавала права парламенту делегувати свої повноваження іншим державним органам, а останнім - своїми нормативно-правовими актами змінювати положення законів. Верховною Радою України дію абзацу 3, 4 частини четвертої статті 48 зупинено на 2007 рік в частині виплати компенсацій і допомог у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати згідно із Законом України від 19.12.2006 р. № 489-V «Про Державний Бюджет на 2007 рік». Проте зупинення дії абзацу 3, 4 частини четвертої статті 48 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 р. № 6-рп/2007. Враховуючи Рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року та його обов'язковість до виконання, суд вважає, що положення Закону № 796-XII не є призупиненими на цей час та підлягають застосуванню при розгляді справи. Суд звертає увагу сторін на те, що реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань судом не приймається до уваги. Так, наприклад, у справі “Кечко проти України” Європейський Суд з прав людини констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань. Правовідносини, що виникають в процесі реалізації права на отримання допомоги на оздоровлення основані на принципі юридичної визначеності. Зазначений принцип не дозволяє державі посилатися на відсутність певного нормативного акта, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах. Як свідчить позиція Суду ЄС у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом -відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, в даному випадку це надання допомоги на оздоровлення особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки. Відносини, що склалися між позивачами та відповідачами є публічно-правовими відносинами, виходячи із змісту статті 3 та пункту 2 частини 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України. Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання) зміст прав і свобод людини - це умови і засоби, які визначають матеріальні та духовні можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування і розвитку. Обсяг прав людини - це кількісні показники відповідних можливостей, які характеризують його множинність, величину, інтенсивність і ступінь прояву та виражені у певних одиницях виміру. Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики. Враховуючи те, що позивачі є особами, яка постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, вони наділені державою певним правовим статусом, який включає в себе й право на додаткові елементи соціального захисту, зокрема право на отримання щорічної допомоги на оздоровлення у відповідному розмірі. Наділивши зазначеною соціальною гарантією осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, держава таким чином взяла на себе публічне зобов'язання забезпечити належний матеріальний рівень цих осіб. Тобто, між позивачами і державою встановлено певний правовий зв'язок у визначеній сфері життєдіяльності, який характеризується наявністю зобов'язання держави забезпечити соціальний захист осіб, які постраждали і є інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи. Згідно зі статтею 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Відповідачі, заперечуючи на позов, зазначали, що згідно з ст. 101 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»право встановлювати розміри соціальних виплат було надано Кабінету Міністрів України. Проте, заперечення відповідача не приймаються судом до уваги в зв'язку з тим, що незважаючи на право, яке було надано Кабінету Міністрів України відповідно до положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», Кабінет Міністрів України не реалізував це право та не встановив розмір соціальних виплат саме на 2007 рік ні шляхом видання окремого нормативного акту, ні шляхом внесення змін в діючий нормативно-правовий акт. Відповідно до частини 1 та 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Під час судового розгляду адміністративної справи, представником відповідача 2 заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, оскільки позивач протягом 2003-2006 рр. одержував нараховані йому виплати, заперечень щодо їх розміру не заявляв, законодавчо встановлені розміри компенсаційних виплат повинен був знати, так як Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»офіційно оприлюднений. Відповідно до ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Якщо законом встановлена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, то обчислення строку звернення до адміністративного суду починається з дня, коли позивач дізнався про рішення суб'єкта владних повноважень за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб'єкта владних повноважень. З огляду на те, що позивачами був пропущений річний строк для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів, встановлений ст. 99 КАС України, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення недоотриманих належних сум щорічної допомоги на оздоровлення за 2003 - 2006 роки не підлягають задоволенню, застосовуючи наслідки статті 100 КАС України. Аналізуючи зміст наведених нормативно-правових актів, суд приходить до висновку, що оскільки редакція абзацу 3, 4 частини 4 статті 48 Закону була чинною до внесення відповідних змін згідно з Законом № 107-VI від 28.12.2007 року, нарахування компенсації позивачам має здійснюватися виходячи із розміру, передбаченого Законом № 796-XII. Отже, вимоги позивачів про стягнення сум щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати підлягають задоволенню. Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивачів є частково обґрунтованими та відповідно такими, що підлягають задоволенню частково. Відповідно до вимог частини 3 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивачі, як інваліди-ліквідатори аварії на Чорнобильській атомній електростанції, звільнені від сплати судових витрат.

Результат розгляду: partial