Рішення адміністративного суду від 2008-06-19 00:00:00+03

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що вона є потерпілою від наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії та інвалідом 2 групи від захворювання, пов”язаного з Чорнобильською катастрофою, і згідно законодавства має право на щорічну грошову допомогу на оздоровлення в розмірі 5 мінімальних заробітних плат, розмір якої визначається на момент виплати, але відповідачем виплачено вказану допомогу за 2005 рік у значно нижчому розмірі. Оскільки відповідач відмовляється провести доплату вказаної грошової допомоги, то позивач просить суд стягнути з відповідача недоплачену суму одноразової грошової допомоги на оздоровлення за 2005 рік в розмірі 1700 грн. 00 коп. В судовому засіданні позивачзбільшила позовні вимоги і просила також суд визнати відмову відповідача щодо перерахунку вказаної грошової допомоги неправомірною. Представник відповідача до суду не з”явився, про час розгляду справи повідомлені належним чином, суду надано письмові заперечення відповідача проти позову і лист щодо розгляду справи без участі представника відповідача. Заслухавши пояснення позивача, оглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з слідуючих підстав. Так, по справі встановлено, що позивач є потерпілою від наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії та інвалідом 2 групи від захворювання, пов”язаного з Чорнобильською катастрофою, що стверджується копією посвідчення, копією довідки МСЕК, довідкою управління соцзахисту. Відповідно до ст.48 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” передбачена щорічна допомога на оздоровлення інвалідам першої та другої групи-п”ять мінімальних заробітних плат. Розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати. Щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам за місцем їх проживання органами соціального захисту населення. Судом встановлено, що відповідачем виплата щорічної допомоги на оздоровлення позивачу проведена за 2005 рік в розмірі 120 грн. - 29.11.2005 року. Ці обставини підтверджуються довідкою управління, не оспорюються позивачем. Зазначена допомога на оздоровлення виплачується управлінням соцзахисту населення в тих розмірах, які встановлені постановою КМ України від 26.07.1996 року за № 836 “Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” за період до 2005 року, та постановою КМ України від 12.07.2005 року за № 562 “Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” за період з 2005 року. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов”язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За ст.113 Конституції України КМ України у своїй діяльності керується Конституцією і законами України, актами Президента України. Згідно ч.1 ст.9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов”язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Розмір допомоги на оздоровлення, визначений вказаними вище постановами КМ України, суперечить вимогам ст.48 Закону та іншим нормам Законів. Так, згідно Закону України “Про встановлення мінімальної заробітної плати на 2003 рік” розмір мінімальної заробітної плати встановлений 185 грн., який згідно внесень послідуючих змін до Державного бюджету України зростав кожен наступний рік. Всі вказані Закони не мали жодних обмежень щодо застосування ст.48 Закону “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, яка передбачає право позивача на щорічну допомогу на оздоровлення в розмірі 5 мінімальних заробітних плат, а навпаки, ст.2 вказаного вище Закону України “Про встановлення мінімальної заробітної плати на 2003 рік” передбачено обов”язок КМ України здійснювати застосування цих норм. Відповідно до ст.71 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” дія положень цього Закону не може призупинятися іншими законами, крім законів про внесення змін до цього Закону. Слід зазначити, що дію положень ст.48 вказаного Закону зупинено на 2006 рік в частині виплати компенсацій і допомог у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати згідно з Законом України від 20.12.2005 року №3235-ІV, до цього Верховна Рада України ніяких законів з цих питань не приймала. Між тим, визначені постановою КМ № 836 розміри щорічної допомоги на оздоровлення залишалися тривалий час незмінними, хоча розмір мінімальної заробітної плати неодноразово змінювався, а з 2005 року постановою КМ № 562 розмір цієї допомоги був змінений, але всупереч ст.48 Закону він також визначений у твердій грошовій сумі. Отже, оскільки закони України мають вищу юридичну силу над урядовими нормативними актами, то суд вважає, що при вирішенні даного спору підлягають застосуванню саме положення ст.48 Закону “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” та положення зазначених вище Законів про встановлення розміру мінімальної заробітної плати, а не постанови КМ України № 836 та № 562. Згідно ч.4 ст.9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов”язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. Отже, враховуючи наведене, управління соцзахисту населення повинно було виплачувати позивачу щорічну допомогу на оздоровлення виходячи із розміру мінімальної заробітної плати на момент виплати, тобто, вимоги позивача щодо стягнення допомоги на оздоровлення виходячи з розміру мінімальної заробітної плати є обґрунтованими. Але за ст.99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін, на що вказано в ст.100 КАС України. Відповідач просить суд відмовити в задоволенні адміністративного позову посилаючись в т.ч. і на пропуск строку звернення до суду, що слідує з письмових заперечень відповідача. Інших строків для звернення до адміністративного суду по даній категорії справ ні КАС, ні іншими законами не встановлено. Відповідно до ч.2 статті 100 цього Кодексу якщо суд визнає причину пропущення строку звернення до суду поважною, адміністративна справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому цим Кодексом. Проаналізувавши всі надані докази по справі суд приходить до висновку, що позивач дійсно пропустила встановлений законом строк для звернення до суду з вказаним адміністративним позовом. Так, виплата допомоги на оздоровлення за 2005 рік їй була проведена 29.11.2005 року, про що вказано вище, до суду вона звернулася з даним позовом тільки в грудні 2007 року, коли пройшло більше двох років з моменту виплати, хоча знала про те, коли і в якому розмірі їй виплачена вказана допомога. А тому з врахуванням всього наведеного суд відмовляє в задоволенні адміністративного позову в зв»язку з пропуском строку звернення до суду і підстав для визнання причин пропуску цього строку поважними суд не вбачає. На підставі ст.4 Декрету КМ “Про державне мито” позивач звільнена від сплати судового збору на користь держави.

Результат розгляду: denied