Рішення адміністративного суду від 2008-01-31 00:00:00+02

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача про визнання наказу нечинним та його скасування, зобов'язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав і просив: - скасувати та визнати нечинним наказ Державної податкової адміністрації України (далі -ДПА України) щодо його звільнення за формулюванням «за власним бажанням», зобов'язати відповідача внести відповідні зміни до наказу про його звільнення та визначити його звільнення з органів податкової міліції за формулюванням «за станом здоров'я»; - виплатити згідно із законом вихідну допомогу та компенсацію за невикористану відпустку в повному обсязі. При цьому позивач посилався на порушення відповідачем його прав та інтересів при звільненні з органів податкової міліції. Представник відповідача в суді позов не визнав, аргументуючи тим, що позивача було звільнено за його волі у відповідності до вимог законодавства України. Суд, вислухавши учасників процесу та дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Позивач проходив військову службу у Збройних Силах, внутрішніх військах та податковій міліції. Вислуга років [PERSON]. на день звільнення -30.06.2005 року складає: у календарному обчисленні -понад 26 років, у пільговому обчисленні -понад 27 років. На початку червня 2005 року, зі слів позивача 14.06.2005 року, він підписав і подавав рапорт Голові ДПА України, у якому просив звільнити його з лав податкової міліції після проходження військово-лікарської комісії у зв'язку із погіршенням стану здоров'я та наявності вислуги років для призначення пенсії. За цим рапортом позивач отримав направлення до Центрального госпіталю МВС України для обстеження та надання висновку про стан його здоров'я для подальшого звільнення з органів податкової міліції на пенсію відповідно до наказу МВС України від 06.02.2001 року №85. Позивач знаходився в госпіталі на обстежені в період з 21.06. по 05.07.2005 року. Згідно із свідоцтвом про хворобу від 05.07.2005 року №316, виданого Центральною військово-лікарською комісією МВС України у [PERSON]. виявлено захворювання, пов'язане з проходженням служби. Постановою Центральної військово-лікарської комісії МВС України (протокол №418 від 06.07.2005 року) його визнано непридатним до військової служби в мирний час та обмежено придатним у військовий час. Але до цього, а саме в кінці червня 2005 року, зі слів позивача 30.06.2005 року, він підписав і подав інший рапорт, який і став підставою для його звільнення. Так, позивача звільнено за рапортом, що він подав Голові ДПА України в кінці червня 2005 року, у якому він просить звільнити його з лав податкової міліції з 30.06.2005 року у зв'язку з наявністю вислуги років для призначення пенсії. Наказом ДПА України від 30.06.2005 року №1086-0 підполковника податкової міліції [PERSON] (П-602803) - заступника начальника відділу організації роботи в регіонах управління організації оперативних заходів по скороченню податкового боргу Головного управління податкової міліції звільнено з органів податкової міліції у запас згідно із підпунктом «ж»пункту 64 (за власним бажанням) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, що затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. N114. Згідно із підпунктом «ж»пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, що затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. N114, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків. Беручи до уваги обставини справи, станом на 30.06.2005 року поважні причини, що перешкоджали виконанню службових обов'язків [PERSON]. мали місце. Тож позивача було звільнено за його волевиявленням 30.06.2005 року у відповідності до правових норм. З огляду на чинне законодавство України, рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 року за №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов'язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України (далі -КЗпП), у якому визначені основні трудові права працівників. Відповідно до ч.3 ст.235 КЗпП у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Також судом враховуються роз'яснення, що зазначені у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів»від 6 листопада 1992 року N9. В абзаці другому пункту 18 постанови Пленуму ВСУ від 6 листопада 1992 року N9 роз'яснено, що суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. Тому, у випадку звільнення [PERSON]. насамперед підлягає перевірці питання щодо законності причин його звільнення, а похідним від нього є питання про зміну формулювання причин звільнення. Окрім того, в силу КЗпП законодавець обмежує право власника або уповноваженого ним органу з власної ініціативи звільняти працівника в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці. Натомість обмежень щодо звільнення власником або уповноваженим ним органом працівника за власним бажанням в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці законодавець не встановив. Своїм же рапортом [PERSON]. просив його звільнити 30.06.2005 року у зв'язку з наявністю вислуги років для призначення пенсії. Представник відповідача посилався на те, що позивач підписав та подав рапорт про його звільнення 30.06.2005 року, оскільки не хотів втрачати у розмірі самої пенсії, у розрахунок якої ввійшла премія, що виплачувалася у червні 2005 року. Даний рапорт дійсно був підписаний і поданий позивачем Голові ДПА України, про що він особисто підтвердив в суді. Покликання позивача на те, що рапорт, за яким його звільнено був написаний ним під впливом обману, в суді не підтвердилися. Як вважає суд, позивач, враховуючи його освіту, посаду, досвід, усвідомлював або повинен був усвідомлювати до яких наслідків може призвести подача другого рапорту. За цим рапортом його і було звільнено 30.06.2005 року у відповідності до підпункту «ж»пункту 64 названого вище Положення. Станом на 30.06.2005 року підстав для звільнення [PERSON]. із займаної посади за станом здоров'я не було. Тому посилання позивача на те, що він повинен бути звільнений згідно із підпунктом «б»пункту 64 Положення, який передбачає звільнення зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) відповідних осіб через хворобу -у разі визнання їх непридатними до військової служби в мирний час (у військовий час - обмежено придатними 2-го ступеня) за рішенням військово-лікарської комісії є необґрунтованими. Отже, обставинам, які стали підставою для звільнення позивача, в наказі дана вірна юридична кваліфікація. Формулювання причин звільнення є правильним і таким, що відповідає чинному законодавству України. Підстави вважати протиправним звільнення позивача відсутні. А у разі відсутності таких підстав, суд не вправі зобов'язати відповідача змінити формулювання причин звільнення. У зв'язку із цим, позовні вимоги щодо визнання наказу ДПА України від 30.06.2005 року №1086-0 нечинним, його скасування та зобов'язання відповідача видати наказ зі змінами задоволенню не підлягають. Разом з тим, судом встановлено, що на підставі наказу ДПА України від 30.06.2005 року №1086-0 при звільненні позивачу нараховані та виплачені усі належні йому кошти у відповідності до вимог законодавства. Це, зокрема, підтверджується довідкою про грошове забезпечення [PERSON]. з 01.06.2005 року по 30.06.2005 року, яка видана ДПА України від 31.01.2008 року №127/1. Так, позивачу нараховано і виплачено вихідну допомогу у розмірі 22 031, 75 грн. та компенсацію за відпустку у розмірі 1 774, 62 грн. За таких обставин, вимоги про виплату вихідної допомоги та грошової компенсації задоволенню не підлягають. Правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення на користь позивача моральної шкоди також не вбачається. Позивач не довів факт заподіяння йому моральної шкоди відповідачем. Зокрема, не довів, чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, за яких обставин вони заподіянні, а також не вказав інші обставини, що мають значення для вирішення цієї вимоги. Таким чином, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Разом з тим, суд не вбачає підстав для відмови в позові у зв'язку із пропущенням строку звернення до суду, оскільки, як було встановлено, позивач звертався із такими ж позовними вимогами до суду ще у вересні 2005 року. На основі встановленого,

Результат розгляду: denied