Рішення адміністративного суду від 2008-03-25 00:00:00+02

У лютому 2007 року [PERSON]. звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов'язати Головне управління праці та соціального захисту населення Житомирської ОДА здійснити перерахунок розміру разової грошової допомоги, яка виплачувалася йому як учаснику бойових дій, за 2004-2006 роки. Постановою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 04 квітня 2007 року заявлений позов частково задоволено: стягнуто з ГУПСЗН Житомирської ОДА на користь позивача недоплачений розмір одноразової грошової допомоги за 2004 рік, як учаснику бойових дій, в сумі 130,00 грн.; стягнуто з відповідача на користь держави 51,00 грн. судового збору. В решті позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням, [PERSON]. подав апеляційну скаргу, в якій просить частково скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, що з'явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції - частковому скасуванню з ухваленням нового рішення в скасованій частині з таких підстав. Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 3, 202 ч. 1 п. 4 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про стягнення одноразової грошової допомоги підлягають задоволенню тільки в частині її стягнення за 2004 рік. Такий висновок суду мотивований тим, що положення ст. 44 Закону України «Про Державний бюджет України на 2004 рік», якими зменшено розмір виплати одноразової щорічної грошової допомоги, визнані неконституційними на підставі Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року. Решту позовних вимог суд визнав безпідставними. Однак з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог погодитися не можна, враховуючи наступне. Так, колегією суддів встановлено, що позивач є учасником бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченням. Статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком. Проте позивачу разова щорічна грошова допомога за 2004 рік була виплачена у розмірі 120,00 грн. та за 2005 і 2006 роки - по 250,00 грн. за кожний рік, тобто допомога виплачувалася у розмірах, встановлених Законами України «Про Державний бюджет України» на 2004-2006 роки. Судова колегія дійшла висновку, що позовні вимоги про зобов'язання відповідача здійснити перерахунок одноразової грошової допомоги за 2005-2006 роки та стягнення з відповідача 2955,00 грн. недоплаченої допомоги за цей період також підлягають задоволенню, з огляду на таке. Частиною 3 ст. 2 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлено, що нормативні акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є недійсними. Однак, Законами України про Державний бюджет України на 2005-2006 роки зупинено дію положень Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в частині визначення розміру виплат щорічної разової грошової допомоги та встановлений інший розмір такої виплати, виходячи із обсягу видатків, виділених на цю мету при формуванні показників Державного бюджету. Обговорюючи питання про можливість застосування до спірних правовідносин Законів України про Державний бюджет України на 2005-2006 роки колегія суддів виходить з наступного. Згідно приписам ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. Окрім того, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» звернуто увагу на те, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод (абз. 1 п. 19). У Конституції України Україну проголошено демократичною, соціальною, правовою державою (стаття 1), визнано, що найвищою соціальною цінністю в Україні є людина, її права і свободи та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а їх утвердження і забезпечення є головним обов'язком держави (стаття 3), права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними (стаття 21), їх зміст і обсяг при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не може бути звужений (стаття 22). Зупинення дії положень законів, якими визначено права і свободи громадян, їх зміст та обсяг, є обмеженням прав і свобод і може мати місце лише у випадках, передбачених Основним Законом України (лише в умовах воєнного або надзвичайного стану на певний строк). Рядом Рішень Конституційного Суду України роз'яснено, що окремі положення Законів про Державний бюджет України щодо зупинення або обмеження пільг, компенсацій і гарантій є такими, що не відповідають Конституції України. Окрім того, встановлений частиною другою статті 95 Конституції України, частиною другою статті 38 Бюджетного Кодексу перелік правовідносин, які регулюються Законом про Державний бюджет України, є вичерпним, а тому цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов'язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України, зокрема Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та не може будь-яким чином змінювати визначене іншими законами України правове регулювання суспільних відносин. За змістом положень частин 2 і 3 статті 22 Основного Закону України конституційні права гарантуються, а держава повинна утримуватись від прийняття будь-яких актів, які призводили б до скасування чи звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Отже, встановлення Законами України про Державний бюджет України на 2005-2006 роки розміру виплат щорічної разової грошової допомоги ветеранам війни, виходячи із обсягу видатків, виділених на цю мету при формуванні показників Державного бюджету, обмежило обсяг прав учасників бойових дій, передбачених Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Залишивши незмінним зміст права на отримання щорічної разової грошової допомоги, Закони про Державний бюджет України на відповідні роки звузили обсяг цього права, встановивши інший (менший) розмір такої виплати, і водночас фактично скасували конституційну гарантію забезпечення належних умов існування такої категорії громадян. З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції при розрахунку суми разової щорічної допомоги, мав керуватися положеннями Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а не положеннями Законів України про Державний бюджет України на 2005-2006 роки. Отже, з врахуванням викладеного, постанова суду першої інстанції в тій частині, якою позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача здійснити перерахунок одноразової грошової допомоги за 2005-2006 роки, підлягає скасуванню. Одночасно слід зазначити, що судовою колегією беруться до уваги положення ч. 2 ст. 99 КАС України, згідно яких для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 100 КАС України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. З матеріалів справи вбачається, що відповідач не наполягав на відмові у задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропущенням позивачем річного строку для звернення до адміністративного суду, а тому судова колегія вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в межах трьохрічного строку позовної давності. Судом першої інстанції також було стягнуто з відповідача на користь держави 51,00 грн. судового збору. Судова колегія дійшла висновку, що такий розподіл судових витрат здійснено судом з порушенням положень ст. 94 КАС України, що є підставою для скасування судового рішення в цій частині. Так, приписами ст. 94 КАС України стягнення в доход держави судового збору з відповідача - суб'єкта владних повноважень (у разі ухвалення рішення не на його користь) не передбачено. До того ж, судом першої інстанції взагалі залишилося невирішеним питання щодо відшкодування позивачу судових витрат. Частиною 1 ст. 94 КАС України встановлено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). З врахуванням повноважень, наданих ч. 6 ст. 94 КАС України, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути з Державного бюджету України на користь позивача здійснені ним витрати з оплати судового збору у розмірі 12,75 грн.

Результат розгляду: granted