Рішення адміністративного суду від 2008-03-20 00:00:00+02

[PERSON] колишній військовослужбовець, звільнений з військової служби 23.01.1990 року по ст. 59 п.«В»за скороченням штатів Збройних Сил СРСР. Після звільнення, з 01.02.1993 року по 22.09.1993 року служив на посадах начальницького складу Дніпровського ОВДТ в м. Києві (Накази про призначення та звільнення № 7 о\с від 02.02.1993 року та № 72 о\с від 21.09.93 року) (копії наявні в матеріалах справи). Після переїзду до республіки Білорусь [PERSON]., працював на посадах начальницького складу в якості дільничного інспектора міліції Ленінського РВВС м. Бобруйськ, УВС Могильовського облвиконкому МВС Республіки Білорусь відповідно з 18.10.1993 року по 16.04.94 року (Накази про призначення та звільнення № 84 о\с від 18.10.93 року та № 32 о\с від 16.04.94 року. (Накази зазначені в послужному списку [PERSON].) Загальна вислуга в Міністерстві оборони та Міністерстві Внутрішніх Справ складає 15 років 6 місяців календарної вислуги. Позивач вважає, що з 02.08.2004 року у нього виникло право на призначення пенсії за вислугою років, тобто на цю дату він мав 25 років страхового трудового стажу, з них 15 років 6 місяців складає служба в ЗС СРСР та МВС. На цей час [PERSON]. вже був громадянином України, мешкав та був прописаний в [ADDRESS] з 19.03.96 року. Позивач 03.09.2007 р. звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з листом та необхідними документами про призначення йому пенсії за вислугою років відповідно до п. «б»ст.. 12 "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб" в редакції Закону України № 51-ІУ. Відповідач листом від 08.10.2007 р. № 24688/12 відмовив в здійсненні перерахунку пенсії, оскільки функція визначення розміру грошового забезпечення чи окремих його складових для обчислення пенсій виходить за межі його компетенції. Окружний адміністративний суд м. Києва дійшов висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, зважаючи на наступне. Право на пенсійне забезпечення на умовах Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” мають звільнені зі служби: - особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом; - особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту; - особи із числа військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань, органів державної безпеки і внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, Національної гвардії України, Прикордонних військ України, військ цивільної оборони України; - особи начальницького і рядового складу державної пожежної охорони; - громадяни інших держав із числа військовослужбовців збройних сил та інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства цих держав, які постійно проживають в Україні, і відповідно до міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, їх пенсійне забезпечення здійснюється згідно із законодавством держави, на території якої вони проживають; - особи із числа військовослужбовців строкової служби та члени сімей осіб офіцерського складу, прапорщиків і мічманів, військовослужбовців надстрокової служби і військової служби за контрактом та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, у передбачених цим Законом випадках (стаття 12 Закону України Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб”). Відповідно до пункту 1 Прикінцевих положень Закону України “Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців” від 04.04.2006 № 3591-IV (далі -Закон України від 04.04.2006 № 3591-IV) стаття 12, якою доповнено Закон України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб”, набрала чинності 29.04.2006, з дати набрання чинності Законом України від 04.04.2006 № 3591-IV. Пенсійне забезпечення за особами, пенсії яким призначені до набрання чинності Законом України від 04.04.2006 № 3591-IV зберігається на умовах, передбачених пунктом “б” статті 12 Закону України “Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб” в редакції Закону України від 04.07.2002 № 51-IV (пункт 3 Прикінцевих положень Закону України від 04.04.2006 № 3591-IV). Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення, встановлені цим Законом для військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей, поширюються також (якщо не передбачено інше) на: - партизанів і підпільників, визнаних такими законодавством України, які не займали командні посади, та членів їх сімей; - робітників і службовців відповідних категорій, що визначаються Кабінетом Міністрів України, які стали інвалідами у зв'язку з пораненням, каліцтвом або внаслідок захворювання, пов'язаного з перебуванням на військовій службі в період Великої Вітчизняної війни чи на роботі у районах воєнних дій (на прифронтових ділянках залізниць, спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз, аеродромів тощо), і членів їх сімей; - громадян, які стали інвалідами у зв'язку з пораненням, каліцтвом або внаслідок захворювання, пов'язаного з перебуванням у винищувальних батальйонах, взводах і загонах захисту народу, та членів їх сімей; - військовозобов'язаних, призваних на навчальні, спеціальні або перевірочні збори, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов'язків у період проходження цих зборів, та членів їх сімей; - працівників воєнізованої охорони, які не підлягають державному соціальному страхуванню, та членів їх сімей; - осіб, які займали командні посади, що відповідають посадам офіцерського складу, у партизанських загонах і з'єднаннях, підпільних організаціях і групах, визнаних такими законодавством України, у складі 1-го Чехословацького армійського корпусу під командуванням Л. Свободи, незалежно від того, чи мають вони офіцерські військові (спеціальні) звання, та членів їх сімей; - жінок, прийнятих у добровільному порядку на дійсну військову службу на посади солдатів, матросів, сержантів і старшин, та членів їх сімей (статті 3, 4 Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб”). Відповідно до пункту “б” частини першої статті 12 Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” (в редакції Закону України від 23.11.1995 р.), право на пенсію за вислугою строків служби мають особи офіцерського складу та особи середнього, старшого і вищого складу органів внутрішніх справ, які звільнені зі служби за віком, у зв'язку із хворобою, скороченням штатів або обмеженим станом здоров'я і на день звільнення досягли 45-річного віку та мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ. Таким чином, Законом у зазначеній редакції встановлена вимога про те, що особа, якій надається право на пенсію за вислугою строків служби повинна відповідати встановленим наведеною нормою вимогам саме на день звільнення. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, [PERSON]. звільнений з військової служби 23.01.1990 р. , з органів МВС України - 21.09.1993 р. та з органів МВС Республіки Білорусь -16.04.1994 р. На момент звільнення позивачу виповнилося 37 років. На час звільнення позивача діяла норма Закону України, яка визначала, що особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, звільнені зі служби за вислугою строків служби, за віком, за станом здоров'я, у зв'язку із скороченням штатів або організаційними заходами і які на день звільнення досягли 45-річного віку, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ. Позивач обґрунтовує своє право на отримання пенсії за вислугу років посилаючись на п. «б»ч. 1 ст. 12 Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” в редакції Закону України від 04.07.2002 р. Згідно вказаного закону, право на пенсію за вислугу років мають особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, звільнені зі служби незалежно від підстав та часу звільнення і досягли 45-річного віку, крім осіб, позбавлених військових або спеціальних звань, а також звільнених із служби у зв'язку з засудженням за умисний злочин, вчинений з використанням свого посадового становища, або вчиненням корупційного діяння, а ті з них, що є інвалідами війни, -незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ. Тобто, в Законі України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” в наведеній редакції була скасована вимога про те, що особа, якій надається право на пенсію за вислугу років, має відповідати встановленим пунктом “б” частини першої статті 12 даного Закону вимогам саме на дату звільнення. Однак, згідно пункту “б” частини першої статті 12 Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” в редакції Закону України від 04.04.2006 р., Законом знову встановлена вимога про те, що особа, якій надається право на пенсію за вислугою строків служби повинна відповідати встановленим наведеною нормою вимогам саме на день звільнення. Таким чином, суд вважає, що відповідач правомірно відмовив позивачу [PERSON]. в призначенні пенсії за вислугою років. Суд також бере до уваги, що згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони зокрема: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач, як суб'єкт владних повноважень, довів правомірність оскаржуваної відмови про відсутність підстав для призначення пенсії за вислугою років. Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. Враховуючи викладене та

Результат розгляду: denied