Рішення адміністративного суду від 2008-01-10 00:00:00+02

Громадянка Демократичної Республіки Конго [PERSON] звернулася до суду з адміністративним позовом про скасування рішення Управління міграції служби в м. Києві № 154 від 15.10.2007р. про відмову у оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала і пояснила наступне. Громадянка [PERSON] звернулася до Управління міграції служби в м. Києві з заявою про надання статусу біженця, оскільки побоюється переслідувань через належність до нетрадиційної сексуальної орієнтації, тобто до певної соціальної групи, яка переслідується в Демократичній республіці Конго. 15.10.2007р. позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця з посиланням на ч. 6 ст. 12 Закону України "Про біженців". Таку відмову позивачка вважає незаконною та безпідставною, оскільки органами міграційної служби не проводилася перевірка всіх обставин справи, не вивчено та не надано оцінки всім необхідним документам та матеріалам шукача притулку з Демократичної республіки Конго. Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечила. Пояснила, що позивачка перетнула кордон території України нелегально орієнтовно 15.08.2007р. До Управління міграційної служби у м. Києві, звернулася з заявою про надання статусу біженця лише 26.09.2007р. В Державну прикордонну службу на співбесіду для надання пояснень про причини незаконного перетину кордону не з'являлась. Про причини відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця представник відповідача зазначила, що відповідно до Позиції ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців", факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Обов'язок надання доказів на користь повідомлених фактів покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таких доказів ні позивачем, ні представником позивача надано не було. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 26.09.2007р. громадянка Демократичної республіки Конго [PERSON] звернулася до Управління міграції служби в м. Києві з заявою про надання статусу біженця, оскільки побоюється переслідувань через належність до нетрадиційної сексуальної орієнтації, тобто до соціальної групи, яка переслідується в Демократичній республіці Конго. 15.10.2007р. позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця з посиланням на ч. 6 ст. 12 Закону України "Про біженців". Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України "Про біженців", біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України "Про біженців", особи, які з наміром набути статус біженця намагалися незаконно перетнути або незаконно перетнули державний кордон України, повинні без зволікань звернутися до відповідного органу міграційної служби через уповноваженого цього органу чи посадову особу Державної прикордонної служби України або органу внутрішніх справ із заявами про надання їм статусу біженця, а також надати посадовим особам Державної прикордонної служби України пояснення про причини спроби незаконно перетнути або незаконного перетинання державного кордону України. Як встановлено в судовому засіданні причини, які змусили позивачку залишити Демократичну республіку Конго, носять особистий характер. За свідченнями представника позивача, подібні стосунки, засуджує тільки суспільство, тому враховуючи те, що держава Конго не переслідує осіб нетрадиційної сексуальної орієнтації, підстав для звернення з заявами про набуття статусу біженця немає. Зважаючи на Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004р. № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: - заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; - усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; - твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; - заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; - встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри. В судовому засіданні представником позивача не надано аргументованих та обґрунтованих пояснень з урахуванням вищевикладених критерії про причини, з яких позивач не може повернутися в країну своєї громадянської належності. Посилання представника позивача на те, що при поверненні позивача на Батьківщину можуть мати місце обґрунтовані побоювання зазнати переслідування, суд не може прийняти до уваги, оскільки вони не підтверджуються жодними достовірними доводами і носять характер припущення. Щодо тверджень представника Позивача про необґрунтованість відмови в наданні статусу біженця, то суд також не може прийняти їх до уваги, оскільки в рішенні зроблено посилання на ч. 6 ст. 12 Закону України "Про біженців", де зазначено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, передбачені ч. 2 ст. 1 цього Закону, а також коли заяви носять характер зловживання, тобто якщо заявник з метою набуття статусу біженця видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у наданні статусу біженця у зв'язку з відсутністю умов, передбачених для набуття статусу біженця ч. 2 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. Таким чином позовні вимоги суд вважає необґрунтованим, а позов таким, що не підлягає задоволенню. На підставі ч. 2 ст. 9, ч. 6 ст. 12 Закону України "Про біженців",

Результат розгляду: denied