Рішення адміністративного суду від 2008-03-31 00:00:00+03

Позивач - [PERSON], звернувшись до суду вказує, що має право на пільги встановлені законодавством України, як вдова померлого інваліда ІІ групи Великої вітчизняної війни, що підтверджується посвідченням серія [NUMBER], виданого Рівненським Міськсоцзахистом 16 листопада 2007 року. Відповідно до ст.15 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" щорічно до 5 травня вона має право на разову грошову допомогу, як вдова померлого інваліда ІІ групи в розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком. В 2004 році чоловіку було виплачено вказану допомогу в розмірі 100 гривень, в 2005 році - 150 грн., в 2006 році -300 гривень, і в 2007 році позивачка, як вдова померлого інваліда отримала 150 гривень. Пенсія за віком складала в 2004 році - 102 грн. 82 коп., 2005 році - 332 грн. 00 коп., в 2006 році - 359 грн. 00 коп., а в 2007 році - 410 грн. 06 коп. Таким чином, позивачка вказує, що відповідач не доплатив її чоловіку [PERSON]. та їй, як вдові померлого інваліда ІІ групи щорічну разову допомогу до 5 травня, всього за чотири роки: 2004, 2005, 2006, 2007 роки в сумі 7790 грн. 86 копійок. Посилаючись на ст.14,15,17-1,22 ЗУ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та ст.ст.2,8, 22, 55, 64 Конституції України, рішення Конституційного суду України від 01.12.2004 року № 20-рп/2004 та від 09.07.2007 року № 6-рп/2007, Постанову Кабінету Міністрів №177 від 18.02.2004 року позивач просить позов задовольнити і стягнути з відповідачів недоплачену щорічну разову допомогу в розмірі 7790 грн. 86 коп. В судове засідання позивачка не з'явилась та надіслала заяву, в якій просить суд розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник Управління праці та соціального захисту населення Рівненського міськвиконкому, вважає, що позов не підлягає до задоволення, оскільки ст. 95 Конституції України встановлює, що виключно Законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільові спрямування цих видатків. Органи праці не можуть змінити ці видатки. Рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року по справі №1-29/2007 положення ст.29 Закону України "Про Державний бюджет України" на 2007 рік (зазначеною статтею встановлені розміри щорічної разової допомоги) визнані неконституційними та втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення, тобто з 9 липня 2007 року. Виходячи з цього, на момент виплати щорічної разової грошової допомоги - до 5 травня, ст.29 Закону України "Про Державний бюджет України" на 2007 рік була чинною і допомога виплачена в розмірі, встановленому зазначеною статтею. Зворотної сили Рішення Конституційного Суду не має. Бюджетним Кодексом України (п.2 ст. 4) встановлено, що при здійсненні бюджетного процесу України положення нормативно-правових актів застосовується лише в частині в якій вони не суперечать положенням Конституції України цього Кодексу та закону про Державний бюджет України. Виплата допомоги профінансована за рахунок коштів Державного бюджету в розмірах встановлених ст.. 29 Закону України "Про державний бюджет України на 2007 рік". Допомога в розмірах зазначених в Законах України про Державний бюджет України на 2004, 2005, 2006 роки виплачена [PERSON]., а на 2007 рік [PERSON], як вдові померлого інваліда ІІ групи - повністю, заборгованості немає. Тому просить в задоволенні позову відмовити. Представник державного казначейства України в судове засідання не з'явився та подав заперечення на позов в яких зауважив що відповідно до своїх повноважень встановлених Бюджетним кодексом України, Законом України „Про Державний бюджет України" та Положенням про Державне казначейство України, Державне казначейство України: - не є головним розпорядником бюджетних коштів; - не здійснює заходи щодо погашення заборгованості органів державної влади; · не може надати будь яких фактичних даних, на підставі яких суд може встановити наявність або відсутність обставин, що стосуються предмету спору; · рахунків Управління праці та соціального захисту населення Рівненської міської ради не обслуговує. Державне казначейство України не має права встановлювати чи змінювати видатки Державного бюджету, до того ж в жодному разі не розпоряджається коштами, які призначенні для виплати одноразової щорічної грошової допомоги ветеранам війни, а здійснює розрахунково-касове обслуговування розпорядників бюджетних коштів. Державне казначейство України, як юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, прав та охоронюваних законом інтересів позивача не порушувало, тому правових підстав вирішувати питання щодо взаємовідносин між позивачем та Державним казначейством України немає. Просить в задоволенні позову відмовити. Представники Міністерства Фінансів України та Міністерства праці і соціальної політики України до суду не з'явились про причини неявки не повідомив, заяв по справі та заперечень на позов не подали, хоч належним чином були повідомленні про час і місце розгляду справи. Заслухавши учасників процесу, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Відповідно до ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення... В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову. На думку суду, позивачем не доведено ті обставини на яких ґрунтується її позов, а відповідачами доказана правомірність своїх дій, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Відповідно до ст..8 Конституції України вона має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно - правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Згідно ч. 2 ст.95 Конституції України, виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь - які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків. Як вбачається з ЗУ «Про державний бюджет України на 2007 рік» та в попередніх бюджетах за 2004-2006 роки, видатки держави на фінансування виплат в розмірах зазначених в ЗУ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" - не передбачені. Хоч рішенням Конституційного суду від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007 положення ст. 29 Закону України "Про державний бюджет на 2007 рік", якою обмежувались зазначені вище виплати, визнано таким, що не відповідає Конституції України, однак на думку суду, це не тягне за собою автоматичне здійснення таких виплат, оскільки в бюджеті не має відповідного фінансування. Відповідно до ч.2 ст. 4 Бюджетного Кодексу України, при здійсненні бюджетного процесу в Україні положення нормативно-правових актів застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать положенням Конституції України, цього Кодексу та закону про Державний бюджет України. Змін до ЗУ «Про Державний бюджет України на 2007 рік» в частині видатків на загальносуспільні потреби передбачені ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в розмірах про які йдеться в позові - не внесено. В державному бюджеті на 2008 рік також не передбачено компенсаційних виплат за попередні роки для даної категорії громадян по щорічній разовій грошовій допомозі до п'ятого травня. Отже, оскільки таких коштів на адресу відповідачів з Державного бюджету України не надійшло, то підстав стягувати з них зазначеної позивачем суми - не має, оскільки вони не є розпорядниками коштів, а лиш здійснюють фізично ці виплати після надходження зазначених коштів з бюджету. Крім того, позивачем пропущено встановлений ст..99 КАС України річний термін на звернення до суду, щодо вимог про стягнення допомоги за 2004 - 2006 роки, про поновлення якого позивач навіть не клопотав перед судом і підстав для його поновлення суд не вбачає.

Результат розгляду: denied