Рішення адміністративного суду від 2008-05-19 00:00:00+03

[PERSON] [INFO] з 06.01.2007 року досягла пенсійного віку. Як вбачається з копії трудової книжки позивача, остання 16.05.2000 року звільнилася з Міністерства економіки України за власним бажанням. В подальшому на державній службі не перебувала. Як засвідчують матеріали справи стаж державної служби позивача станом на 07.01.2007 року складає 16 років 7 місяців 29 днів. Частиною 2 статті 37 Закону України “Про державну службу” (далі - Закон) встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право особи, які досягли встановленого законодавством пенсійного віку, за наявності страхового стажу для чоловіків - не менше 25 років, для жінок - не менше 20 років, у тому числі стажу державної служби - не менше 10 років, та які на час досягнення пенсійного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менше 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, - незалежно від місця роботи на час досягнення пенсійного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 80 відсотків від сум їх заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, без обмеження граничного розміру пенсії, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі. Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що положення Закону надають можливість позивачу отримати право на пенсію державного службовця лише у разі наявності стажу державної служби не менше 10 років саме на час досягнення пенсійного віку, під час якого позивач перебував (працював) би на державній службі. На момент звільнення позивача з державної служби останній пенсійного віку не досяг. Поряд з цим, досягши пенсійного віку, позивач на державній службі не перебував. Але зазначена вище норма Закону також надає право на пенсію державного службовця при досягненні пенсійного віку незалежно від знаходження на державній службі за умови наявності у заявника не менше 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. На час досягнення позивачем пенсійного віку трудовий стаж на державній службі є меншим 20 років. З огляду на це суд вважає, що підстав для призначення позивачеві пенсії у відповідності до положень статті 37 Закону немає. Отже, відповідач, відмовляючи позивачеві у призначені пенсії відповідно до Закону України “Про державну службу”, діяв на підставі, у межах повноважень, передбачених Конституцією України та Законом. Позивач заявив про стягнення з відповідача моральної шкоди. З огляду на те, що рішення і дії відповідача відповідають вимогам Закону, протиправної бездіяльності відповідача судом не встановлено, а вимоги щодо моральної шкоди є похідними від публічно-правового спору, суд вважає, що підстави для задоволення вимог позивача про стягнення моральної шкоди відсутні. З огляду на що вимоги про стягнення моральної шкоди з відповідача задоволенню не підлягають. У відповідності до частини другої статті 19 Конституції України (№254к/96-ВР від 28.06.1996р.) органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд також бере до уваги, що згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони зокрема: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач довів суду обгрунтованість та правомірність прийнятого ним рішенння. Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. Враховуючи викладене та

Результат розгляду: denied