Рішення адміністративного суду від 2008-07-01 00:00:00+03

до Вінницького окружного адміністративного суду звернулась [PERSON] з вищезазначеними позовними вимогами. Позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що вона з 1991 року отримувала пенсію по втраті годувальника. Проте з 01 вересня 2006 року виплата пенсії була припинена на підставі, що позивач, після досягнення 18 років, навчається у вищому навчальному закладі на заочній формі навчання, а тому не має права на продовження виплати пенсії по втраті годувальника. Таким чином, [PERSON] вважає, що відповідач порушив норми Закону України "Про пенсійне забезпечення" та Закону України "Про загальнообов'язкове державне страхування", а тому звернулась до суду за захистом своїх прав. Крім того, позивач надала до суду звернення, у якому зазначила, що відповідно до ч. 4 ст. 37 Закону України "Про пенсійне забезпечення" студенти мають право на пенсію в разі втрати годувальника до закінчення навчального закладу, але не довше , ніж до досягнення ним 23-річного віку. А тому, враховуючи, що вона не працює, не зареєстрована в центрі зайнятості як безробітня, така пенсія має виплачуватись незалежно від форми навчання. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача позов не визнала, вказавши, що якби станом на січень місяць 2004 року позивач досягла 18-річного віку пенсія виплачувалась би їй як студентці вищого навчального закладу заочного відділення і пенсія продовжувалась виплачуватись до досягнення 23-річного віку. Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши докази по справі, суд встановив наступне. Відповідно до рішення № 409 від 20.11.1991 року [PERSON] отримує пенсію по втраті годувальника з 1991 року. На час втрати годувальника позивач не досягла повноліття, про що свідчить свідоцтво про народження ( а.с. 6). Згідно з довідкою № 17/142 від 12 грудня 2007 року [PERSON] навчається з 2004 року в інституті філології і журналістики Вінницького державного педагогічного університету імені Михайла Коцюбинського на заочній формі навчання (а.с. 4). У 2005 році позивачу виповнилось 18 років, а тому вона звернулась до управління Пенсійного фонду України у Ленінському районі Вінницької області із заявою про продовження виплати пенсії по втраті годувальника, оскільки вона ще навчається. На свою заяву Позивач отримала відмову у продовженні виплати пенсії по втраті годувальника, про що свідчать листи Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області ( а.с. 7, 8, 9). Не погоджуючись з рішеннями УПФ України у Ленінському районі м. Вінниці, [PERSON] звернулась до суду із позовом про визнання незаконними дій по відмові у продовженні виплати пенсії по втраті годувальника, зобов'язанняУПФ України у Ленінському районі м. Вінниці поновити виплату пенсії в разі втрати годувальника та провести її перерахунок відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне страхування", починаючи з 01 вересня 2006 року. Визначаючись щодо позовних вимог, суд встановив наступне. Відповідно до статті 37 Закону України “Про пенсійне забезпечення”право на пенсію в разі втрати годувальника мають вихованці, учні, студенти, курсанти, слухачі, стажисти до закінчення навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23-річного віку. Оскільки даним Законом не було визначено форми навчання, в Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до норм Закону України “Про пенсійне забезпечення”, ствердженому спільним наказом Мінпраці та соціальної політики України та Пенсійного фонду України від 30.04.02р. №224/30 та зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 26.06.02р. №536/6824, зазначено, що право на пенсію в разі втрати годувальника мають вихованці, учні, студенти, курсанти, слухачі, стажисти до закінчення навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23-річного віку, незалежно від форм навчання (очна, заочна, вечірня), навчання на платній основі, при умові, що вони в цей час не працювали. Проаналізувавши законодавство, судом встановлено, що з 01.01.2004р. набув чинності Закон України “Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування”, яким передбачено (стаття 36 вказаного Закону), що пенсія в разі втрати годувальника призначається, зокрема, дітям, які навчаються за денною формою навчання у вищих навчальних закладах І-ІV рівнів акредитації та професійно-технічних навчальних закладах, до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років, та діти-сироти - до досягнення ними 23 років незалежно від того навчаються вони чи ні. Преамбулою цього Закону передбачено, що він визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим Законом. Зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону. Положеннями ст. 36 вищевказаного Закону України визначено умови призначення пенсії у зв'язку з втратою годувальника. Так, відповідно до ч.1 ст. 36 Закону пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника. Діти, які навчаються за денною формою навчання у вищих навчальних закладах I-IV рівнів акредитації та професійно-технічних навчальних закладах, - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років, та діти-сироти - до досягнення ними 23 років незалежно від того, навчаються вони чи ні. Таким чином, положення п. 8 спільного наказу Міністерства праці та соціальної політики України та Пенсійного фонду України №224/30 від 30.04.2002 року “Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про пенсійне забезпечення”суперечили нормі ст. 36 Закону України “Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування”. Як встановлено з матеріалів справи позивача, оглянутої в судовому засіданні, [PERSON] дійсно навчається на четвертому курсі Вінницького державного педагогічного університету імені М.Коцюбинського на заочній формі навчання на комерційній основі. Згідно з положеннями ч. 4 ст. 9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. З урахуванням вищенаведеного суд дійшов висновку про те, що управління Пенсійного фонду України у Ленінському районі м. Вінниці діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також нормативно-правовими актами, чинними на час пийняття рішення про відмову у продовженні виплати позивачу пенсії по втраті годувальника. Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. З урахування встановлених у судовому засіданні обставин справи та вищезазначених положень чинного законодавства України, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

Результат розгляду: denied