Рішення адміністративного суду від 2008-02-04 00:00:00+02

04.09.2006 р. між Позивачем - фізичною особою-підприємцем [PERSON]та громадянином України [PERSON] був укладений безстроковий Трудовий договір між працівником і фізичною особою (далі Договір), та зареєстрований у Подільському районному центрі зайнятості м. Києва за № 959 відповідно до вимог законодавства України. Відповідно до п. 2 Договору працівник [PERSON] зобов'язувався виконувати роботи менеджера з оперування базами даних та виконувати роботи, пов'язані з оперування базами даних відповідно до норм та вимог, встановлених чинним законодавством, та встановлено восьмигодинний робочий день. 15 січня 2007 року працівник [PERSON] не вийшов на роботу, причин неявки не пояснив, про що складено відповідний акт, з останнього місця проживання знятий з реєстрації (виписаний) і більше на роботі не з'являвся. В березні 2007 року Позивач звернувся до органів Міністерства внутрішніх справ України з метою здійснення розшуку працівника [PERSON] та отримав відповідь, якою повідомлено адресу прописки [PERSON], та про перебування його в місті Києві. 16.01.2007 р. Позивач був вимушений звільнити працівника [PERSON] відповідно до ч. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України за прогул. 05.03.2007 р. позивач звернувся до відповідача із заявою про припинення реєстрації трудового договору, проте отримав відповідь, що зняття трудового договору з реєстрації в державній службі зайнятості за відсутності однієї з сторін трудових відносин, можливе за умови, якщо рішенням суду його буде зобов'язано вчинити такі дії. Відповідно до частини першої статті 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до пункту 2 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 8 червня 2001 р. N 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 червня 2001 р. за N 554/5745, укладений у письмовій формі трудовий договір між працівником і фізичною особою фізична особа повинна подати на реєстрацію до державної служби зайнятості за місцем свого проживання у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи. Пунктами 6, 7 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 8 червня 2001 р. N 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 червня 2001 р. за N 554/5745, визначено, що у разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті КЗпП України, про що сторони сповіщають державну службу зайнятості, яка зареєструвала трудовий договір. Відповідальна особа центру зайнятості протягом трьох днів повинна зняти трудовий договір з реєстрації, про що робиться відмітка у книзі реєстрації трудових договорів. На підставі вищевикладеного, суд встановив, що у позивача немає повноважень на посвідчення припинення дії трудового договору з [PERSON], а відповідачу неможливо здійснити зняття відповідної реєстрації трудового договору. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, враховуючи те, що місцезнаходження [PERSON]встановити неможливо, що підтверджується листом Управління карного розшуку Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області № 2/4-111 від 02.04.2007 р., що тягне за собою неможливість посвідчення припинення дії Трудового договору між Позивачем - фізичною особою-підприємцем [PERSON]та громадянином України [PERSON], укладеного 04.09.2006 р., зареєстрованого у Подільському районному центрі зайнятості м. Києва за № 959, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог. Вивчивши матеріали справи, суд встановив, що на день розгляду справи відповідачем не знята реєстрація трудового договору між Позивачем - фізичною особою-підприємцем [PERSON]та громадянином України [PERSON], укладеного 04.09.2006 р., зареєстрованого у Подільському районному центрі зайнятості м. Києва за № 959. Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 4 ст. 9 КАС України встановлено, що у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. Суд також бере до уваги, що згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Доказів, які б спростовували доводи позивача відповідач суду не надав. Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Всупереч наведеним вимогам відповідач як суб'єкт владних повноважень не довів правомірності прийнятої ним постанови з урахуванням всіх встановлених фактичних обставин та вимог законодавства. Беручи до уваги те, що відповідачем не знята реєстрація трудового договору між Позивачем - фізичною особою-підприємцем [PERSON]та громадянином України [PERSON], укладеного 04.09.2006 р., зареєстрованого у Подільському районному центрі зайнятості м. Києва за № 959, місцезнаходження [PERSON]з метою посвідчення вказаного договору двома сторонами встановити не має можливості, а у відповідача відсутні повноваження на зняття такої реєстрації без звернення двох сторін, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). Таким чином, судові витрати позивача підлягають відшкодуванню йому з Державного бюджету України в розмірі 3,40 грн. Враховуючи викладене та

Результат розгляду: granted