Рішення адміністративного суду від 2008-02-14 00:00:00+02

[PERSON] протягом 1995-2006 р. був суддею Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України. Вперше обраний народним депутатом України IV скликання у 2002 р. 26.03.06 р. обраний народним депутатом V скликання і зареєстрований згідно постанови Центральної виборчої комісії від 18.05.06 р. №1238. Постановою Верховної Ради України №19-5 «Про звільнення суддів» від 21.07.06 р. звільнений з посади судді Верховного Суду України. Позивач вважає зазначену постанову такою, що не відповідає волі народних депутатів України, суперечить законодавству України, порушує його права та інтереси, у зв'язку з чим він звернувся до суду з вимогою про її скасування. Він стверджує, що в процесі його звільнення з посади судді істотно порушено порядок звільнення, визначений Законом України «Про порядок обрання на посаду та звільнення з посади професійного судді Верховною Радою України». Згідно ч. 2 ст. 20 Закону участь судді, обраного безстроково, стосовно якого розглядається подання про звільнення його з посади, у засіданні комітету Верховної Ради України є обов'язковою, крім випадків його повторної неявки або письмової відмови. Позивач стверджує, що він не був ні усно, ні письмово повідомлений про розгляд питання, тоді як комітет Верховної Ради України розглянув питання з першого разу по суті. Позивач стверджує, що у поданій заяві не просив звільнити його з посади судді, а просив припинити повноваження судді, і у зв'язку з його відсутністю на засіданні Комітету ґрунтовно розглянути це питання не вдалося. Позивач вважає, що обрання його народним депутатом України не позбавляє його права на збереження за ним посади судді та, відповідно, права повернутися на цю посаду відповідно до ч. 4 ст. 20 Закону України «Про статус народного депутата України»після закінчення строку депутатських повноважень. Позивач не вважає себе сумісником, тому не звільнявся з посади судді. Питання про збереження статусу судді на період обрання особи народним депутатом України досліджувалося судами, зокрема, по справі №2-2/05 за заявою Голови Верховної Ради України про дострокове припинення повноважень народного депутата України [PERSON], і суд дійшов висновку про те, що останній вправі виконувати обов'язки народного депутата України, зберігаючи статус судді Верховного Суду України. Відповідач -Верховна Рада України -проти задоволення позовних вимог заперечив з таких підстав. Ст. 126 Конституції України та ст. 15 Закону України «Про статус суддів»встановлений виключний перелік підстав звільнення судді з посади. П. 9 ч. 5 ст. 15 Закону чітко визначено, що суддя звільняється з посади у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення за власним бажанням, тоді як у заяві позивача міститься одразу дві підстави для звільнення його підстав, передбачених зазначеною нормою: за власним бажанням та у зв'язку з виходом у відставку. Оскільки суддівський стаж позивача становить більше 20 років, відповідно до ч. 1 ст. 43 Закону України «Про статус суддів»він має право на відставку. Згідно зазначених норм законодавства Вища рада юстиції прийняла рішення, а Верховна Рада України -постанову про звільнення позивача з посади судді не за власним бажанням, а у зв'язку з виходом у відставку. Щодо вимоги позивача про зазначення у формулюванні про його звільнення -у зв'язку з обранням народним депутатом України -то ця вимога не може бути задоволена, оскільки не передбачена законодавством. Також відповідач не може погодитися з твердженням позивача про те, що його участь у засіданні комітету Верховної Ради України під час вирішення питання про його звільнення була обов'язковою. Згідно ч. 2 ст. 20 Закону України «Про порядок обрання на посаду та звільнення з посади професійного судді Верховною Радою України»участь судді, обраного безстроково, стосовно якого розглядається подання про звільнення з посади, у засідання комітету Верховної Ради України є обов'язковою, крім випадків, зазначених у пунктах, в тому числі, у п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України. Позивача було звільнено саме на підставі цієї норми, тому його участь у засіданні комітету була не обов'язковою. Відповідач зазначає, що Законом України «Про статус суддів»прямо передбачено, що суддя не може мати представницький мандат (ст. 5). Також відповідач посилається на п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про статус народного депутата України», згідно якого народний депутат не має права мати інший представницький мандат чи одночасно бути на державній службі. Відповідач вважає, що статус суддів прирівнюється до статусу державних службовців, тому ст. 3 Закону України «Про статус народного депутата України»прямо забороняє позивачу як народному депутату України одночасно перебувати на посаді судді. Щодо вимог в частині позову до Вищої ради юстиції, то відповідач вважає їх непідвідомчими адміністративному суду, так як акти Вищої ради юстиції, на його думку, не відносяться ні до нормативних, ні до індивідуально-правових актів. Відповідач -Вища рада юстиції -проти задоволення позовних вимог заперечив з таких підстав. Позивач не звертався до Вищої ради юстиції повторно з відповідною заявою, тому питання щодо зміни чи скасування попередньо прийнятого рішення не розглядалося. Щодо позовних вимог по суті відповідач зазначає, що процедура та підстави звільнення суддів чітко врегульовані законодавством. Оскільки до повноважень Вищої ради юстиції згідно ст. 131 Конституції України та ст. 3 Закону України «Про Вищу раду юстиції»належить внесення подань до відповідних органів про звільнення суддів з посад, Головою Верховного Суду України подано до Вищої ради юстиції матеріали щодо звільнення з посади судді Верховного Суду України [PERSON] у зв'язку з поданням ним заяви про відставку. Подання було розглянуте у встановленому порядку з прийняттям рішення №251 про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення позивача з посади судді Верховного Суду України. Прийняте Верховною Радою України рішення №19-5 від 21.07.06 р. відповідач вважає таким, що відповідає вимогам законодавства. Також відповідач пояснив, що Конституцією України визначаються лише підстави звільнення з посади судді, які не пов'язуються з будь-якими мотивами, тому вимога внесення мотивів звільнення не відповідає законодавству. Проаналізувавши матеріали справи та пояснення представників сторін, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають до задоволення з таких підстав. Відповідно до ст. 126 Конституції України передбачено виключний перелік підстав звільнення суддів з посади органом, який його обрав чи призначив, серед яких є подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням. Положення ст. 126 Конституції України відображено у ст. 15 Закону України «Про статус суддів»в якості підстав припинення повноважень судді. Згідно поданої позивачем до Вищої ради юстиції 10.05.06 р. заяви він просить вирішити питання про звільнення його від виконання обов'язків судді Верховного Суду України за власним бажанням з виходом у відставку в зв'язку з обранням народним депутатом України. При цьому, позивач посилається у заяві на ст. 5 Закону України «Про статус суддів», згідно якої суддя не може мати представницький мандат; ст.43 Закону України «Про статус суддів», згідно якої кожен суддя, за умови, що він пропрацював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто, на звільнення його від виконання обов'язків за власним бажанням або у зв'язку з закінченням строку повноважень; ст. 99 Закону України «Про вибори народних депутатів України», згідно якої особа, обрана народним депутатом України, для її реєстрації народним депутатом України зобов'язана подати до Центральної виборчої комісії документ про її звільнення з роботи (посади), не сумісної з депутатським мандатом. Таким чином, позивач безпосередньо в поданій заяві визнав, що припинення його повноважень судді пов'язане саме з виконанням вимог законодавства щодо заборони суміщати посаду народного депутата з перебуванням на іншій посаді. У зв'язку з цим твердження, викладені у позові щодо можливості суміщати перебування на посаді судді з представницьким мандатом, спростовується подачею позивачем заяви до Вищої ради юстиції. Також така позиція прямо суперечить вимогам ст. 126 Конституції України, яка передбачає в якості підстави звільнення порушення суддею вимог щодо несумісності, так і вищевказаним вимогам ст.ст. 5,15 Закону України «Про статус судді». Конституція України і, відповідно, інші законодавчі акти не містять виключень щодо можливості збереження за особою посади судді на час перебування на виборній посаді. Конституція України та законодавчі акти не виділяють в якості окремої підстави для припинення повноважень судді обрання особи народним депутатом України. В такому випадку припинення повноважень судді здійснюється на загальних підставах шляхом подачі суддею заяви про звільнення з посади за власним бажанням, оскільки інші передбачені ст. 126 Конституції України підстави взагалі не можуть бути застосовані в даному випадку. Ця позиція кореспондується з вищевказаною ст. 99 Закону України «Про вибори народних депутатів України», яка вимагає подати заяву про звільнення з місця роботи (посади) для реєстрації в якості народного депутата України. Таким чином, згідно чинного законодавства у випадках обрання судді народним депутатом України він за загальним правилом зобов'язаний подати заяву про звільнення за власним бажанням. Щодо суддів, які пропрацювали на посаді судді не менше 20 років, то вони згідно ст. 43 Закону України «Про статус суддів»мають право подати заяву про відставку, що є особливим видом звільнення за власним бажанням. Позивач як суддя зі стажем суддівської роботи більше 20 років мав право на подачу заяву про відставку. Проте, згідно тексту заяви позивач в якості підстави звільнення зазначив за власним бажанням з виходом у відставку, тобто, вказав одночасно як загальну підставу -за власним бажанням, так і особливу - з виходом у відставку. Так як позивач мав право не просто подати заяву про звільнення за власним бажанням, а вийти у відставку, то Вища рада юстиції цілком правомірно дійшла висновку про те, що подана позивачем заява є заявою про відставку, що подана згідно ст. 43 Закону України «Про статус суддів», і задовольнила зазначену заяву шляхом прийняття рішення від 17.05.06 р. №251 про внесення до Верховної Ради України подання про звільнення позивача з посади судді Верховного Суду України у зв'язку з поданням заяви про відставку. В свою чергу, Верховна Рада України цілком правомірно прийняла оскаржувану постанову «Про звільнення суддів»від №19-5 від 21.07.06 р. в частині звільнення з посади судді Верховного Суду України [PERSON]у зв'язку з поданням заяви про відставку. Щодо зазначення в рішенні та постанові мотивів звільнення -у зв'язку з поданням заяви про відставку, що пов'язана з обранням народним депутатом України -то вимоги в цій частині не ґрунтуються на законодавстві, так як законодавство не пов'язує виникнення тих чи інших підстав для звільнення судді з наявністю чи відсутністю конкретних мотивів. Крім того, зазначення мотиву звільнення жодним чином не впливає на зміст та юридичну силу оскаржуваних рішення та постанови. Також суд не може погодитися з твердженням позивача про те, що оскаржувана постанова прийнята на порушення права позивача на участь у засіданні профільного комітету Верховної Ради України, на якому розглядалися його матеріали щодо звільнення. Згідно ст. 20 Закону України «Про порядок обрання на посаду та звільнення з посади професійного судді Верховною Радою України» участь судді, обраного безстроково, стосовно якого розглядається подання про звільнення його з посади, у засіданні Комітету Верховної Ради України є обов'язковою, крім випадків, зазначених у пунктах 2, 3, 6, 7, 8 і 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України. Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про звільнення суддів»від 21.07.06 р. [PERSON]звільнено у зв'язку з поданням ним заяви про відставку, тобто, з підстав, передбачених п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України, тому участь позивача в засіданні комітету Верховної Ради України була необов'язковою. Рішення Апеляційного суду м. Києва від 24.03.05 р. по справі №2-2/05 не може бути використане в даному випадку в якості прикладу судової практики, так як згідно обставин зазначеної справи [PERSON] після обрання народним депутатом України подав заяву про звільнення, тоді як формально продовжував суміщати посаду судді з наявністю представницького мандату не зі своєї волі, а внаслідок тривалого не розгляду Верховною Радою України питання про його звільнення. Окремо суд зазначає, що питання визначення порядку поновлення (призначення чи обрання) на попередню суддівську посаду громадянина після припинення ним повноважень народного депутата України є предметом законодавчого регулювання згідно висновку Конституційного Суду України, викладеного в ухвалі від 02.11.04 р. по справі №2-45/2004. Позивач як народний депутат України є суб'єктом законодавчої ініціативи згідно ст. 93 Конституції України, тому може ініціювати питання про внесення відповідних змін до законодавства. Також суд відзначає, що висновки, яких дійшов Конституційний Суд України у рішенні від 29.01.08 р. №2-рп (справа про звільнення народних депутатів України з інших посад у разі суміщення), не впливають на рішення по даній адміністративній справі. Предметом розгляду в Конституційному Суді України була відповідність Конституції України Закону України «Про особливості звільнення з посад осіб, які суміщають депутатський мандат з іншими видами діяльності», який не розповсюджується на суддів. Як зазначено вище, статус суддів та підстави їх призначення (обрання) на посаду, а також звільнення є предметом окремого не тільки законодавчого, а й конституційного регулювання. На підставі вищенаведеного, ст. 160-163, 186 КАС України, суд, -

Результат розгляду: denied