Рішення адміністративного суду від 2008-04-03 00:00:00+03

[PERSON] проходив військову службу в Збройних Силах України та був звільнений у запас у зв'язку із скороченням штатів відповідно до витягу з Наказу Начальника контрольно-ревізійного управління (квартирно-будівельного комплексу Збройних Сил України) від 20.12.2006 № 76. Позивач в обґрунтування розміру грошового відшкодування заборгованості відповідачів, що утворилася внаслідок порушення його права на продовольче забезпечення та на отримання грошового забезпечення замість нього, надав суду відповідні розрахунки. Проаналізувавши надані сторонами докази, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»в редакції станом на 10.12.2005 передбачалося, що держава гарантує військовослужбовцям матеріальне та інше забезпечення у розмірах, що стимулюють заінтересованість громадян України у військовій службі. Дію ч. 2 ст. 9 зазначеного закону, згідно з якою передбачалося, що військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них, було призупинено на підставі Закону України «Про деякі заходи економії бюджетних коштів»від 17.02.2000. Згідно з ч.4 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»передбачено, що порядок і розміри грошового та матеріального забезпечення військовослужбовців та компенсації замість речового майна і продовольчих пайків встановлюються Кабінетом Міністрів України з урахуванням коефіцієнта індексації грошових доходів. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 12.03.1996 № 316 «Про норми забезпечення продовольчими пайками військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства, військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу Міністерства внутрішніх справ»було визначено порядок здійснення продовольчого забезпечення та грошового відшкодування замість нього. Згідно з п. 1 зазначеної постанови було передбачено затвердити та ввести у дію з 1 березня 1996 р. норми забезпечення продовольчими пайками військовослужбовців Збройних Сил, Прикордонних військ, Національної гвардії, Служби безпеки, Цивільної оборони, Управління державної охорони, військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу Міністерства внутрішніх справ, а також норми годування штатних тварин військових частин і установ, а також органів внутрішніх справ згідно з додатком № 1. Згідно з п. 2 цієї ж постанови 2 було встановлено, що з 01.03.1996 розмір грошової компенсації за продовольчі пайки, яку одержують військовослужбовці Збройних Сил та інших військових формувань, а також військовослужбовці та особи рядового і начальницького складу Міністерства внутрішніх справ визначається у встановленому порядку згідно з додатком № 2. 29.03.2002 з прийняттям Постанови Кабінету Міністрів України № 426 «Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань та осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту та Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації» постанова Кабінету Міністрів України № 316 втратила чинність. Таким чином, позивач мав право на отримання продовольчих пайків або грошового забезпечення замість них до 29.03.2002. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, останній просить суд стягнути заборгованість, починаючи з 11.03.2000 і до моменту його звільнення з військової служби. Моментом, з якого останні вважають були порушені їхні права, є 11.03.2000. Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом за захистом своїх прав 24.09.07. Відповідно до ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Отже, зважаючи, що позивачу станом на 11.03.2000 було відомо про порушення їхнього права, а звернення до суду мало місце лише у 2007 році, тобто з порушенням встановленого ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України строку. Відповідно до ч.3 ст.100 Кодексу адміністративного судочинства передбачено, що позовні заяви приймаються до розгляду адміністративним судом незалежно від закінчення строку звернення до адміністративного суду. Відповідно до ч. 2 ст. 100 цього ж Кодексу якщо суд визнає причину пропущення строку звернення до суду поважною, адміністративна справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому цим Кодексом. Позивач не заявляв клопотання про поновлення строку на звернення до суду, а також не навів суду наявності поважних та обґрунтованих причин пропуску строку на звернення до суду за захистом порушених прав та законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 100 Кодексу адміністративного судочинства України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Заперечуючи проти позову, відповідачі звертали увагу на пропуск позивачами строку на звернення до суду та наполягали на тому, щоб у зв'язку з цим суд відмовив позивачам у задоволенні позовних вимог. За таких обставин, суд вважає обґрунтованим клопотання відповідача про застосування до позивачів наслідків пропуску строків на звернення до адміністративного суду. Законом України від 17.02.2000 “Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів” призупинено дію частини другої статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в частині одержання військовослужбовцями продовольчих пайків або за їх бажанням грошової компенсації замість них та замість речового майна (за винятком військовослужбовців Міністерства оборони України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони та Головного управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, що використовують цивільний одяг, який зашифровує особу та відомчу належність військовослужбовців), а також дію абзацу першого частини першої статті 14 зазначеного Закону в частині забезпечення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) та членам їх сімей безоплатного проїзду у відпустку. На день звернення позивачів до суду зазначена норма не втратила свою юридичну силу та є чинною. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні у справі “[PERSON] проти України”, та положення ч.1 ст. 58 Конституції України про незворотність дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, суд приходить до висновку, що реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Разом з тим, у випадках, коли з набуттям чинності певним законом, його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. Посилання позивача на пряму дію ст. 17 Конституції України в частині забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей, приймається судом до уваги. Проте питання щодо відповідності нормативно-правових актів, якими зупинено дію норми Закону України про право військовослужбовців на грошову компенсацію замість продовольчих пайків, Конституції України не підпадає під компетенцію адміністративних судів. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Зважаючи на вищевикладене та

Результат розгляду: denied