Рішення адміністративного суду від 2008-07-01 00:00:00+03

за результатами прилюдних торгів позивач - [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS]. Зазначені прилюдні торги були проведені 6 червня 2007 року ДАК «Національна мережа аукціонних центрів», що зафіксовано протоколом №1-123/4 від 06.06.2007р. У відповідності до Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.10.1999 р. № 68/5, 11.06.2007 року державним виконавцем ВДВС Святошинського РУЮ м. Києва було складено Акт про продаж нерухомого майна з прилюдних торгів. На підставі вказаного Акта 15.06.2007 р. позивачеві видано Свідоцтво про право власності на квартиру. 22.06.2007 р. з метою реєстрації свого права власності на квартиру позивач звернувся до Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна». Відповідачем не здійснено реєстрацію права власності на відповідне майно. 28.03.2005 р. [PERSON] прийняла від Сичевського Станіслава Сергійовича у спадщину кв. [ADDRESS], що підтверджується заповітом, який в подальшому оскаржено в судовому порядку, та довідкою про внесення запису до Єдиного реєстру заповітів та спадкових справ № 3974572 від 28.03.2005 р. При розгляді цивільної справи про оскарження заповіту та визнання шлюбу недійсним, ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва № 2-7922/05 від 18.11.2005 р. накладено арешт на квартиру [ADDRESS]. Постановою Державної виконавчої служби у Шевченківському районі міста Києва № 967/27 від 05.12.2005 р. відкрито виконавче провадження з виконання ухвали № 2-7922, виданої 18.11.2005 р. Шевченківським районним судом міста Києва. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 20.11.2007 р. відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про поновлення процесуального строку на подання заяви про апеляційне оскарження, апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу судді Шевченківського районного суду міста Києва від 18.11.2005 р. повернуто заявнику. Враховуючи викладені вище обставини суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з урахуванням наступного. Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Частиною 9 статті 153 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Закон України «Про виконавче провадження»(від 21 квітня 1999 року N 606-XIV) визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження»встановлено, що державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Положеннями частини другої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження»визначено, що державний виконавець: здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом. Статтею 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»встановлено, що у державній реєстрації права може бути відмовлено в разі, якщо: заявлене право не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; нерухоме майно або більша за площею його частина перебуває в іншому реєстраційному (кадастровому) окрузі; із заявою про державну реєстрацію звернулася особа, яка відповідно до цього Закону не може бути суб'єктом права власності на даний об'єкт нерухомого майна або представником такого суб'єкта; подані документи не відповідають вимогам, установленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, або не дають змоги установити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; заяву про державну реєстрацію права власності відповідно до правочину про відчуження нерухомого майна було подано після державної реєстрації обмежень, вчинених щодо цього майна; заявлене право власності або інше речове право вже зареєстроване. Аналізуючи викладені обставини, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки в оскаржуваних діях відповідача відсутня бездіяльність. Так, при отриманні відповідачем двох правовстановлюючих документів на одне майна (квартиру), відповідач зобов'язаний перевірити їх достовірність, відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Як вбачається з письмових пояснень відповідача від 25.03.2008 року № 10637 на відповідну квартиру наявні правовстановлюючі документи двох різних власників, що унеможливлює реєстрацію відповідного права, до вирішення відповідного спору між цими сторонами. Окрім того, як вбачається з пояснень представника позивача та напису на заяві про реєстрацію права власності № 64950 (кв-2007) зазначена заява була повернута позивачці за ініціативою останньої 16.08.2007 року. При цьому як вбачаються з реєстраційної відмітки подачі до суду позовної заяви, остання була подана 11 жовтня 2007 року. У відповідності до частини 1 статті другої КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Пунктом 8 частини 1 статті 3 КАС України визначено, що позивачем є особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду. Отже, враховуючи вищезазначене, а також те, що повернення відповідної заяви щодо реєстрації права власності та доданих до неї документів відбулося за ініціативою позивача, суд вважає, що на день звернення позивача до суду будь-які рішення дії, чи бездіяльність суб'єкта, наділеного владними повноваженнями, що порушували б права та інтереси позивача на день звернення до суду відсутні. Крім того, суд вважає необхідним зазначити, що при відкритому виконавчому провадженні (постанова про відкриття виконавчого провадження від 05 грудня 2005 року № 967/27) на виконання ухвали Шевченківського районного суду міста Києва № 2-7922/05 від 18.11.2005 р., якою накладено арешт на квартиру [ADDRESS], відповідач не має права вчиняти щодо цього майна будь-які дії, оскільки рішення суду про скасування та зняття накладеного арешту не виносилось. Враховуючи те, що ухвала Шевченківського районного суду міста Києва № 2-7922/05 від 18.11.2005 р., якою накладено арешт на квартиру [ADDRESS], в оскаржуваний позивачем період діяла, в апеляційному порядку не скасована, виконавче провадження по ній реалізовано, рішення про скасування арешту або звільнення майна з-під арешту судом не приймалось, доказів про зворотнє позивачем не надано, а рішення суду є обов'язковими до виконання на всій території України, суд не вбачає в діях відповідача щодо не реєстрації права власності на зазначене майно протиправної бездіяльністі. У відповідності до частини другої статті 19 Конституції України (№254к/96-ВР від 28.06.1996р.) органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд також бере до уваги, що згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони зокрема: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є безпідставними та не обґрунтованими і не підлягають задоволенню. Враховуючи викладене та

Результат розгляду: denied