Рішення адміністративного суду від 2008-06-09 00:00:00+03

24 квітня 2008 року представники позивача [PERSON] звернулись із адміністративним позовом до Військової частини А-1126 з позовними вимогами про: - визнання протиправною бездіяльності суб'єкта владних повноважень - військової частини А-1126 у вигляді невиплати [PERSON] грошової компенсації замість не отриманого ним речового майна; - стягнення з військової частини А-1126 на користь [PERSON] матеріальних збитків за не отримане ним речового майна у розмірі 3384,30 грн.; У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача надав заяву, про розгляд справи за його відсутністю, позов не визнав та просить суд відмовити позивачу в задоволенні позову у повному обсязі. Позивач свої позовні вимоги обґрунтував тим, що він 11 квітня 2003 року наказом Командувача 6 гвардійського армійського корпусу № 15 був призначений на посаду заступника командира роти-інструктора повітрянодесантної роти парашутно-десантного батальйону військової частини А-1126 у військовому званні «старший лейтенант», яка дислокується в смт. Гвардійське Новомосковського району Дніпропетровської області. 23 червня 2006 року наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України №289, [PERSON] був звільнений з військової служби на підставі ст.63 п. «а» «Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України» затвердженого Указом Президента України №1053/2001 від 07 листопада 2001 року, у зв'язку з закінченням строку контракту. 03 серпня 2006 року наказом командира військової частини А-1126 № 173 на підставі наказу Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України №289 від 23 червня 2006 року, [PERSON] був звільнений з військової служби на підставі ст.63 п. «а» «Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України» затвердженого Указом Президента України №1053/2001 від 07 листопада 2001 року, за станом здоров'я та із 02 серпня 2006 року виключений із списків особового складу. Позивач зазначив, що згідно довідки №838 військової частини А-1126 на одержання грошової компенсації та майна на суму замість предметів, належних до видачі, наданою військовою частиною, усього було не отримано предметів речового майна в кількості 101 предмет на загальну суму 2960,89 грн. Позивач обрахував ціну позову, виходячи з довідки № 838 з врахуванням коефіцієнтів індексації грошових доходів в розмірі 114,3% за період з моменту звільнення до звернення до суду, всього на суму 3384,30 грн. Заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши інші докази по справі і оцінивши їх в судовому засіданні, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач дійсно 11 квітня 2003 року наказом Командувача 6 гвардійського армійського корпусу № 15 був призначений на посаду заступника командира роти-інструктора повітрянодесантної роти парашутно-десантного батальйону військової частини А-1126 у військовому званні «старший лейтенант», яка дислокується в смт. Гвардійське Новомосковського району Дніпропетровської області. 23 червня 2006 року наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України №289, [PERSON] був звільнений з військової служби на підставі ст.63 п. «а» «Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України» затвердженого Указом Президента України №1053/2001 від 07 листопада 2001 року, у зв'язку з закінченням строку контракту. До 11 березня 2000 року частиною 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року гарантувалось військовослужбовцям право на одержання за рахунок держави грошового забезпечення, а також на речове майно і продовольчі пайки або, за їх бажанням, грошову компенсацію замість них. Але згідно з Законом України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» від 17.02.2000 року було призупинено дію частини другої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в частині одержання військовослужбовцями продовольчих пайків або за їх бажанням грошової компенсації замість них та замість речового майна Таким чином, дію частини 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» було призупинено впродовж з 11.03.2000 року по 2006 р. Законом України від 03.11.2006 року № 328 було внесено зміни до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та викладено статтю 9 цього Закону в новій редакції та доповнено статтею 9-1. Вказані статті вступили в дію з 01.01.2007 року. Відповідно до внесених змін, військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, мають право лише на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів. При цьому, порядок виплати грошової компенсації визначається Кабінетом Міністрів України. Законом України «Про державний бюджет України на 2007 рік» (від 19.12.2006 року), зупинено на 2007 рік дію пункту 2 статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яким передбачено право військовослужбовців на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів. Законом України «Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» частину 2 статті 9-1Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в частині, що передбачала виплату грошової компенсації за речове майно виключена. Посилання позивача на статті 8, 22 Конституції України в частині верховенства права, що при ухваленні нових законів або внесенні змін до діючих законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, приймається судом до уваги. Проте, питання щодо відповідності нормативно-правових актів, якими зупинено дію норми Закону України про право військовослужбовців на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації, Конституції України, то вказане не відноситься до компетенції адміністративних судів. Поряд з вище наведеним, стягнення інфляційних витрат не відноситься до компетенції адміністративних судів, оскільки ці витрати є наслідком цивільного правопорушення, тобто визначені як різновид цивільної та господарської правової відповідальності. Отже, з доказів по справі вбачається, що вина відповідача щодо бездіяльності у вигляді не виплати компенсації відсутня. Також, відповідач у своєму запереченні зазначає про те, що позивач порушив строк звернення до суду. Частиною 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини 1 статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України Пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Щодо позовних вимог про покладення на відповідача судових витрат, суд зазначає, що згідно з частиною 2 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. З огляду на викладене суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову також і в цій частині.

Результат розгляду: denied