Рішення адміністративного суду від 2008-02-19 00:00:00+02

Постановою від 16.11.06р. № 1622 «Про ліквідацію Департаменту державної виконавчої служби»Кабінет Міністрів України постановив: «1. Ліквідувати Департамент державної виконавчої служби, що діє у складі Міністерства юстиції як урядовий орган державного управління. 2. Міністерству юстиції здійснити в установленому порядку заходи з ліквідації Департаменту державної виконавчої служби. 3. Установити, що Міністерство юстиції є правонаступником Департаменту державної виконавчої служби. 4. Визнати такими, що втратили чинність, постанови Кабінету Міністрів України згідно з переліком, що додається. 5. Міністерству юстиції: забезпечити виконання завдань, пов'язаних з реалізацією державної політики у сфері примусового виконання рішень судів та інших органів; подати у місячний строк пропозиції щодо приведення актів Кабінету Міністрів у відповідність із цією постановою, передбачивши збереження правового статусу та існуючих умов фінансового і матеріально-технічного забезпечення працівників органів державної виконавчої служби, а також привести власні нормативно-правові акти у відповідність із цією постановою. 6. Ця постанова набирає чинності одночасно із Законом України про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо реформування системи органів державної виконавчої служби.». Законом України від 22.12.2006р. № 521-V «Про внесення змін до законів України «Про державну виконавчу службу»та «Про виконавче провадження»щодо реформування органів державної виконавчої служби»Верховна Рада України постановила внести зміни до законів України. Зокрема, у Законі України «Про державну виконавчу службу»статтю 3 викладено в наступній редакції: «Стаття 3. Органи державної виконавчої служби Органами державної виконавчої служби є: Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України; …». В тексті Закону № 521-V від 22.12.06р. зазначено про набрання ним чинності з дня його опублікування. Офіційне опублікування Закону України № 521-V від 22.12.06р. відбулося в газеті «Урядовий кур'єр», № 7 від 16.01.2007р. Тобто, датою набрання чинності Постановою КМУ від 16.11.06р. № 1622 є дата опублікування Закону України від 22.12.2006р. № 521-V «Про внесення змін до законів України «Про державну виконавчу службу»та «Про виконавче провадження»щодо реформування органів державної виконавчої служби», а саме - 16 січня 2007 року. Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин. Залежно від компетенції органу, який прийняв такий документ, і характеру та обсягу відносин, що врегульовано ним, акти поділяються на нормативні і такі, що не мають нормативного характеру, тобто індивідуальні. Нормативний акт - це прийнятий уповноваженим державним чи іншим органом у межах його компетенції офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, носить загальний чи локальний характер та застосовується неодноразово. Акти ненормативного характеру (індивідуальні акти), то вони породжують права і обов'язки тільки у того суб'єкта (чи визначеного ними певного кола суб'єктів), якому вони адресовані. Конституційним Судом України у рішенні по справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення підпункту 2 пункту 3 розділу IV Закону України "Про Конституційний Суд України" стосовно правових актів органів Верховної Ради України (справа про акти органів Верховної Ради України) від 23.06.97р. № 2-зп, справа № 3/35-313), було сформовано правову позицію, відповідно до якої визначено, що за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію. Із змісту наведених положень вбачається, що правові акти індивідуальної дії своїми приписами мають породжувати права і обов'язки конкретних осіб, на яких спрямована їх дія. У такому випадку реалізується компетенція видавця цього акту як суб'єкта владних повноважень, уповноваженого управляти поведінкою іншого суб'єкта, а відповідно інший суб'єкт зобов'язаний виконувати його вимоги. Форми, найменування і порядок прийняття актів державними чи іншими органами залежать від місця даного органу в системі відповідних органів та його компетенції і регламентуються Конституцією України, відповідними законами України та положенням (статутом) про такий орган. Відповідно до ст. 113 Конституції України Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, якій у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України. До повноважень Кабінету Міністрів України, визначених ст. 116 Конституції України, зокрема належить: утворення, реорганізація та ліквідація відповідно до закону міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, діючи в межах коштів, передбачених на утримання органів виконавчої влади; призначення на посади та звільнення з посад за поданням Прем'єр-міністра України керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України; здійснення інших повноважень, визначених Конституцією та законами України. Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання. Акти Кабінету Міністрів України підписує Прем'єр-міністр України (ст. 117 Конституції України). Закон України від 21.12.2006р. № 514-V «Про Кабінет Міністрів України»встановив організацію, повноваження та порядок діяльності Кабінету Міністрів України. Відповідно до положень цього Закону Кабінету Міністрів України надані повноваження розробляти та здійснювати заходи, спрямовані на вдосконалення системи органів виконавчої влади з метою підвищення ефективності їх діяльності та оптимізації витрат, пов'язаних з утриманням апарату управління; утворювати, реорганізовувати та ліквідувати міністерства та інші центральні органи виконавчої влади відповідно до закону в межах коштів, передбачених у Державному бюджеті України на утримання органів виконавчої влади, затверджувати положення про зазначені органи тощо (ст. 21 Закону). Суду пред'явлено копії документів, що підтверджують проходження встановленої законом процедури прийняття актів Кабінету Міністрів України, а саме: довідка про погодження проекту постанови, пояснювальна записка до проекту постанови та проект постанови «Про реформування системи органів державної виконавчої служби». З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оспорена Постанова № 1622 була прийнята в межах повноважень відповідача та без порушення законодавства. Крім того, посилання позивача на ті обставини, що Постанова була прийнята до ухвалення Закону України від 22.12.2006р. № 521-V «Про внесення змін до законів України «Про державну виконавчу службу»та «Про виконавче провадження»щодо реформування органів державної виконавчої служби»судом до уваги не приймаються, оскільки дата набрання чинності Постанови була поставлена в залежність від дати внесення змін до деяких законодавчих актів щодо реформування системи органів державної виконавчої служби. А як вже було встановлено судом, датою набрання чинності цих законодавчих актів та Постанови є одна дата -16 січня 2007 року. В Роз'ясненні Президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000р. № 02-5/35 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів»(з наступними змінами та доповненнями) висловлено правову позицію щодо підстав визнання акта недійсним. Так, підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у суду немає правових підстав для задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 171 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Позивач вказує на ті обставини, що прийняття оспореної Постанови стало підставою для його звільнення з посади начальника Державної виконавчої служби у м. Первомайськ та Первомайському районі. Визнаючи важливість права на працю як основи життєдіяльності людини, Конституція України закріплює та гарантує основні трудові права громадян (статті 43, 44, 45, 46) і встановлює, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості визначаються виключно законами України (пункт 6 частини першої статті 92). Конституційний Суд України у своєму рішенні від 09.07.98р. «Справа за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 Кодексу законів про працю України (справа про тлумачення терміну «законодавство»)» встановив, що особливістю правового регулювання трудових відносин є те, що вони регламентуються розгалуженою системою нормативних актів, прийнятих органами різних рівнів, у тому числі за участю трудових колективів та профспілок. Проте, найбільш соціально важлива частина трудових відносин, яка охоплюється конституційним поняттям «засади регулювання праці і зайнятості», визначається лише законом. Державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Зміст права на працю полягає у можливості кожної особи заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вільно погоджується (стаття 43 Конституції України). Це право забезпечується обов'язком держави створювати громадянам умови для повного його здійснення, гарантувати рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовувати програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Однак це конституційне право громадянина не може пов'язуватись лише з певною формою трудового договору, який укладається громадянином відповідно до його волевиявлення, а тому виходячи з системного аналізу норм права, судом не вбачається порушення права позивача на працю, оскільки він не знаходився у трудових відносинах з Кабінетом Міністрів України. Шляхом укладення трудового договору з роботодавцями громадяни реалізують своє конституційне право на працю, добровільно вступають у трудові правовідносини, набуваючи конкретних трудових прав і обов'язків. Трудовий договір є основним юридичним фактом, з яким пов'язано виникнення, зміна чи припинення трудових правовідносин. До того ж, зважаючи на основні елементи інституту трудового договору (порядок укладення трудового договору, його зміст, гарантії працівникам при укладенні, зміні та припиненні трудового договору, підстави припинення договору тощо) як такі, що мають засадничий характер, суд приходить до висновку про відсутність у даному адміністративному спорі ознак спору з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження та звільнення з публічної служби (ст. 17 КАС України). Крім того, постановою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 31.10.07р. у справі № 2-а-115/2007р.[PERSON] поновлено на посаді заступника начальника Первомайського міськрайонного управління юстиції -начальника відділу ДВС Первомайського міськрайонного управління юстиції, правонаступника ДВС у м. Первомайську та Первомайському районі з 27.03.07р., тобто правовідносини з приводу проходження позивачем публічної служби на певній посаді вже були предметом судового розгляду за адміністративним позовом[PERSON], який вирішено по суті, а тому позивачем вже було реалізовано право на судовий захист своїх трудових прав, які є поновленими та такими, що не підпадають під регулятивну функцію оспореного акта відповідача -Кабінету Міністрів України. Доводи позивача щодо неправомірної ліквідації Департаменту ДВС, судом визнаються помилковими виходячи з наступного. Реформування державних органів - це державна політика, спрямована на удосконалення реалізації функцій держави, що виявляється в зміні діяльності державних органів: їх структури, підпорядкуванні, принципів діяльності. Реформування може здійснюватися шляхом реорганізації, ліквідації та створення нових державних органів. Департамент державної виконавчої служби ліквідується на підставі рішення Уряду з одночасним припинення всіх його прав та обов'язків, однак з урахування особливостей реформування органів державного управління. З урахуванням принципів здійснення державної влади, виконання основних функцій держави та завдань органів виконавчої влади у відповідності до Конституції та законів України. Відповідно до частини другої статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, що і відображено у принципі верховенства права. Для реалізації завдань, функцій та інтересів держави в процесі державного управління створюються спеціальні органи, які діють в межах своїх повноважень. Саме ця особливість визначає при здійсненні ліквідації названого урядового органу встановлення правонаступництва (покладання виконання відповідних функцій на інший державний орган), оскільки держава не вправі відмовитися від виконання своїх обов'язків. За таких обставин, суд приходить до висновку про безпідставність вимог позивача, а тому позов визнається таким, що не підлягає задоволенню.

Результат розгляду: granted