Рішення адміністративного суду від 2008-04-01 00:00:00+03

Начальником Контрольно-ревізійного управління в Київській області Дмитренко Г.В. винесено наказ № 350-о від 29.09.06р. «Про дисциплінарне стягнення», відповідно до якого за порушення трудової дисципліни, неетичну поведінку 01.09.06р., порушення Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників КРУ в Київській області, вимог п. 12 Загальних правил поведінки державного службовця та ст. 5 Закону України «Про державну службу»начальнику загального відділу [PERSON] оголошено догану. Підставами прийняття наказу № 350-о зазначено службову записку головного контролера-ревізора відділу організаційної роботи Колутницької В.О. від 01.09.06р.; пояснення [PERSON] від 05.09.06р.; лист Управління державної служби ГУ державної служби в Київській області від 09.09.06р. № 397/03-10; звернення працівників КРУ в Київській області від 01.09.06р. та акт про відмову від надання пояснення [PERSON] від 29.09.06р. Загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті встановлено Законом України від 16.12.93р. № 3723-ХІІ «Про державну службу». Як встановлено у ст. 1 зазначеного Закону, державна служба в Україні -це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження. Правове становище службових осіб державної контрольно-ревізійної служби визначено Законом України від 26.01.93р. № 2939-ХІІ «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні», відповідно до ст. 15 якого службові особи державної контрольно-ревізійної служби є представниками органів державної виконавчої влади. Працівник державної контрольно-ревізійної служби при виконанні покладених на нього обов'язків керується чинним законодавством і виконує вказівки своїх керівників. Службові особи державних контрольно-ревізійних служб зобов'язані суворо додержувати Конституції України, законів України, прав та інтересів громадян, підприємств, установ і організацій, що охороняються законом. За невиконання або неналежне виконання службовими особами державних контрольно-ревізійних служб своїх обов'язків вони притягаються до дисциплінарної та кримінальної відповідальності відповідно до чинного законодавства (ст. 12). Конституційний Суд України у своєму рішенні від 09.07.98р. «Справа за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 Кодексу законів про працю України (справа про тлумачення терміну «законодавство»)» встановив, що особливістю правового регулювання трудових відносин є те, що вони регламентуються розгалуженою системою нормативних актів, прийнятих органами різних рівнів, у тому числі за участю трудових колективів та профспілок. Проте, найбільш соціально важлива частина трудових відносин, яка охоплюється конституційним поняттям «засади регулювання праці і зайнятості», визначається лише законом. Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України) встановлено, що трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на основі типових правил. У деяких галузях народного господарства для окремих категорій працівників діють статути і положення про дисципліну (ст. 142). Згідно ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Позивачка посилається на Закон України «Про державну службу», відповідно до ст. 14 якого до службовців, крім дисциплінарних стягнень, передбачених чинним законодавством про працю України, можуть застосовуватися такі заходи дисциплінарного впливу: 1) попередження про неповну службову відповідність; 2) затримка до одного року у присвоєнні чергового рангу або у призначенні на вищу посаду. Зазначені зауваження є слушними, проте не можуть бути враховані як підстави для визнання незаконним та скасування наказу про накладання дисциплінарного стягнення з огляду на наступне. Відповідно до посадової інструкції начальника загального відділу, затвердженою начальником КРУ в Київській області Дмитренко Г.В. від 30 вересня 2005 року (а.с. 89-94 цивільної справи № 2-314/2007 Печерського районного суду міста Києва), начальник загального відділу призначається на посаду та звільняється з посади начальником Управління в порядку, передбаченому законодавством. У своїй роботі начальник загального відділу підпорядковується начальнику Управління (п.п. 3, 4 Посадової інструкції). Як вбачається з матеріалів адміністративної справи, наказ про дисциплінарне стягнення було накладено безпосереднім керівником позивачки -начальником управління, який відповідно до чинного законодавства наділений правом самостійно вирішити питання щодо встановлення факту порушення працівником трудової дисципліни та його неетичної поведінки і застосувати до такого працівника певний вид дисциплінарного стягнення. Крім того, з метою об'єктивного вирішення питання про притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності, начальником управління було направлено лист № 09-11/3643 від 08.09.06р. до Управління державної служби Головного управління державної служби України в Київській області. Також не можуть бути прийняті судом до уваги доводи позивачки щодо порушення службовими та посадовими особами відповідача Порядку проведення службового розслідування стосовно державних службовців, затвердженого постановою КМУ від 13.06.00р. № 950, враховуючи наступне. Відповідно до зазначеного Порядку (в редакції, що була чинна на день виникнення спірних правовідносин та видання оспореного наказу) стосовно державних службовців може бути проведено службове розслідування у разі 1) невиконання або неналежного виконання ними службових обов'язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або заподіяло значну матеріальну чи моральну шкоду громадянинові, державі, підприємству, установі, організації чи об'єднанню громадян; 2) недодержання ними законодавства про державну службу, про боротьбу з корупцією, порушення етики поведінки; 3) на вимогу державного службовця з метою зняття безпідставних, на його думку, звинувачень або підозри. Тобто, зазначена постанова не передбачає обов'язковості проведення службового розслідування. З вимогою про проведення такої перевірки позивачка до відповідача не зверталась, а отже не скористалась правом проведення перевірки з метою зняття безпідставних звинувачень. Вимога щодо обов'язковості проведення службового розслідування встановлена Законом України «Про державну службу»тільки у разі відсторонення особи від виконання обов'язків за посадою та у зв'язку із заподіянням державним службовцем значної моральної чи матеріальної шкоди фізичній або юридичній особі, або державі, чи вчинення дії або бездіяльності, що призвела до людських жертв. Порядок застосування дисциплінарного стягнення визначений ст. 149 КЗпП України. Так, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Як вбачається з матеріалів справи та не оспорюються сторонами, обставини, що призвели до видання наказу № 350-о від 29.09.06р., мали подію 01.09.06р., а письмові пояснення позивачка надала лише 05.09.06р. Проте чинним законодавством не передбачено застосування строків в частині надання відповідних пояснень особою, до якої застосовуються заходи дисциплінарного впливу, чи обов'язковості їх надання. Обов'язок лежить лише на керівнику органу щодо запропонування працівнику надати відповідні письмові пояснення. А відповідно до ст. 148 КЗпП України встановлено лише строк для застосування дисциплінарного стягнення. Відповідно до наведеної норми, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Таким чином, порядок застосування дисциплінарного стягнення було дотримано посадовими особами відповідача. З приводу зауваження позивача, що оспорений наказ було прийнято на підставі звернення працівників КРУ в Київській області від 09.09.06р. № 397/03-10, який було підписано особами, що були відсутні на робочих місцях, а саме [PERSON] та [PERSON], суд вбачає за необхідне пояснити наступне. При цьому, позивачка посилається на докази, які знаходяться у цивільній справі № 2-314/2007 Печерського районного суду міста Києва, а саме графік відмічання працівників на роботі за вересень 2006 року (а.с. 81-82) та табель обліку робочого часу за вересень 2006 року (а.с. 94). Відповідно до наведених доказів, [PERSON] 1 та 9 вересня 2006 року знаходилась у відпустці, а [PERSON]-у відрядженні. Представник відповідача у судовому засіданні надала пояснення, що фактично зазначені особи перебували на робочому місці в адміністративному приміщенні КРУ в Київській області, в зв'язку із потребою виконання відповідної роботи. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про державну службу»керівнику органа надано право відкликати державного службовця із відпустки, а також залучити службовця для виконання невідкладної роботи у вихідні чи святкові дні. Слід також зазначити, що на зверненні працівників КРУ в Київській області від 09.09.06р. № 397/03-10 до начальника відділу кадрів з метою вжиття заходів недопущення створення ситуацій негативного іміджу державного службовця, містяться підписи 17 осіб, а тому не врахування двох підписів службовців не впливає на характер звернення колективу. Наказом Головдержслужби України від 01.09.99р. № 65 (в редакції наказу № 74 від 21.05.04р.) затверджено Довідник типових професійних характеристик посад державних службовців. Згідно з чинним законодавством конкретні обов'язки та права державних службовців визначаються на основі Довідника і відображаються у посадових інструкціях, що затверджуються керівниками відповідних державних органів у межах закону та їх компетенції. Довідник забезпечує єдність у визначенні посадових обов'язків державних службовців і кваліфікаційних вимог щодо певних категорій і посад та сприяє належному формуванню кадрового забезпечення державних органів. Відповідно до розділу 4 Посадової інструкції начальника загального відділу (а.с. 91 цивільної справи № 2-314/2007), [PERSON] зобов'язалась нести відповідальність за належне виконання Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Управління тощо. Згідно ст. 140 КЗпП України трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохочення за сумлінну працю. У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов'язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу. У рішенні від 16.10.07р. № 8-рп/2007 «У справі за конституційним поданням 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 23 Закону України "Про державну службу", статті 18 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", статті 42 Закону України "Про дипломатичну службу" (справа про граничний вік перебування на державній службі та на службі в органах місцевого самоврядування)»Конституційним Судом України, зокрема, наведено наступну правову позицію. Зміст закріпленого частиною другою статті 38 Конституції України права доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування базується на конституційному принципі рівності громадян. Гарантована частиною першою статті 24 Конституції України рівність громадян перед законом означає рівну для всіх обов'язковість конкретного закону з усіма відмінностями у правах або обов'язках, привілеях чи обмеженнях, які в цьому законі встановлені. Але всі відмінності у привілеях чи обмеженнях щодо різних категорій індивідів, встановлені законом, не можуть бути пов'язані з ознаками, передбаченими частиною другою статті 24 Конституції України. Зазначений принцип визначає загальне правило неприпустимості встановлення за соціальними або особистими ознаками привілеїв чи обмежень і не є абсолютним. Так, органам державної влади у сфері проведення відповідної політики економічного або соціального характеру надається можливість на власний розсуд встановлювати обмеження з огляду на особливі вимоги, умови або правила для деяких видів роботи. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що накладення дисциплінарного стягнення на позивачку не є проявом її дискримінації. Так, [PERSON] зазначає, що 01.09.06р. на роботу спізнилось 4 особи, проте тільки її було притягнено до відповідальності. Зазначені обставини не спростовуються відповідачем. Проте, суд приходить до висновку, що посадова особа відповідача діяла в межах повноважень, оскільки на позивачку покладено дисциплінарне стягнення не тільки на підставі запізнення на роботу, а також за вчинення інших дій, несумісних із посадою начальника відділу та званням державного службовця, а саме за порушення вимог ст. 5 Закону України «Про державну службу»та п. 12 Загальних правил поведінки державного службовця. Посилання позивачки на ст. 277 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) щодо розповсюдження по відношенню до неї недостовірної інформації працівниками КРУ в Київській області судом до уваги не приймається з огляду на наступне. Відповідно до ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя (ст. 271 ЦК України). Позивачка зазначає про розповсюдження негативної інформації стосовно неї в зв'язку із прийняттям наказу № 350-о про дисциплінарне стягнення, який ухвалений її безпосереднім керівником та в межах трудових правовідносин, а тому положення ЦК України не можуть бути застосовані при вирішенні даного спору. Наказ про дисциплінарне стягнення є актом реагування адміністрації по відношенню до дій чи бездіяльності працівника, а з огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України, спірні правовідносини виникли з приводу проходження [PERSON]публічної служби. У пункті 2 статті 1 Конвенції Міжнародної організації праці про дискримінацію в галузі праці та занять 1958 року № 111 встановлено, що «будь-яке розрізнення, недопущення або перевага відносно певної роботи, що ґрунтується на її специфічних вимогах, дискримінацією не вважається». У спірних правовідносинах такою специфічною вимогою є вимоги ст. 5 Закону України «Про державну службу»в частині додержання етики поведінки державного службовця. До того ж, Прокуратурою Київської області було проведено перевірку звернення [PERSON] щодо порушення законодавства про працю начальником Управління відповідача та 25.10.06р. відмовлено в порушенні кримінальної справи. Підставами для визнання будь-якого акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів суб'єктів правовідносин, на регулювання яких видано спірний акт. Враховуючи, що дисциплінарне стягнення було накладено на позивачку правомірно та відповідно до законодавства України, то суд не вбачає підстав для визнання незаконним та скасування рішення відповідача про накладення такого стягнення. За таких обставин, суд приходить до висновку про безпідставність вимог позивачки, а тому позов визнається необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Результат розгляду: denied