Рішення адміністративного суду від 2008-06-26 00:00:00+03

[PERSON] 1954 р.н. проходив військову службу в органах Служби безпеки України на посаді доцента спеціальної кафедри №2 спеціального факультету Служби безпеки України у складі Військового інституту телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України .2київський політехнічний інститут». 30.10.2006 Наказом Голови Служби безпеки України №1685-ос позивача звільнено з військової служби у запас за станом здоров'я. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Законом України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” передбачено продовольче та речове забезпечення військовослужбовців, яке здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, мають право на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів. Порядок виплати грошової компенсації визначається Кабінетом Міністрів України (ст. 9-1 Закону). На виконання вимог зазначеного Закону Кабінетом Міністрів України 12 березня 1996 року було прийнято постанову № 316 "Про норми забезпечення продовольчими пайками військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства, військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу Міністерства внутрішніх справ". Положеннями зазначеної постанови були затверджені та введені в дію з 1 березня 1996 року норми забезпечення продовольчими пайками військовослужбовців Збройних Сил України. Відповідно до встановлених норм військовослужбовці Збройних Сил України забезпечувалися за рахунок держави продовольчими пайками за нормою № 7. З прийняттям Постанови Кабінету Міністрів України від 29 березня 2002 року № 426 "Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань та осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту та Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації " Постанову № 316 скасовано. Згідно з частиною першою статті 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання. На підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 29 березня 2002 року № 426 "Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань та осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту та Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації" Міністерством оборони України було розроблено Положення про продовольче забезпечення Збройних Сил України на мирний час (далі - Положення), затверджене наказом Міністра оборони України від 09.12.2002 № 402 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 20.12.2002 за № 992/7280. Відповідно до вимог пункту 2.1 цього Положення встановлено, що забезпечення військовослужбовців продовольством здійснюється за нормами харчування військовослужбовців Збройних Сил України, затвердженими Постановою № 426. Згідно норм забезпечення, затвердженими постановою № 426 не передбачено надання продовольчого забезпечення та видачу пайків особам офіцерського складу. Згідно підпункту б) примітки 1 до норми №1 Положення право на харчування за рахунок держави мають військовослужбовці офіцерського складу, прапорщики (мічмани) і військовослужбовці рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом і які постійно працюють на аеродромах, полігонах, технічних і стартових позиціях і безпосередньо обслуговують літальні апарати (літаки, вертольоти, планери тощо) та забезпечують їх польоти. Статтею 16 Закону України "Про Збройні Сили України" визначено, що держава гарантує отримання продовольчого забезпечення у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України і враховують характер службової діяльності. З аналізу наведених норм вбачається, що з 29.03.2002 держава взяла на себе зобов'язання щодо забезпечення харчуванням військовослужбовців в їдальнях, що передбачено постановою № 426. Зобов'язання щодо продовольчого забезпечення військовослужбовців є іншим видом зобов'язання, порядок виконання якого було встановлено Постановою Кабінету Міністрів України № 316. Законом України від 17.02.2000 “Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів” призупинено дію частини другої статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в частині одержання військовослужбовцями продовольчих пайків або за їх бажанням грошової компенсації замість них та замість речового майна (за винятком військовослужбовців Міністерства оборони України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони та Головного управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, що використовують цивільний одяг, який зашифровує особу та відомчу належність військовослужбовців), а також дію абзацу першого частини першої статті 14 зазначеного Закону в частині забезпечення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) та членам їх сімей безоплатного проїзду у відпустку. На день звернення позивача до суду зазначена норма не втратила свою юридичну силу та є чинною. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні у справі “Кечко проти України”, та положення ч.1 ст. 58 Конституції України про незворотність дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, суд приходить до висновку, що реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Разом з тим, у випадках, коли з набуттям чинності певним законом, його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. Посилання позивача на пряму дію ст. 17 Конституції України в частині забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей, приймається судом до уваги. Проте питання щодо відповідності нормативно-правових актів, якими зупинено дію норми Закону України про право військовослужбовців на грошову компенсацію замість продовольчих пайків, Конституції України не підпадає під компетенцію адміністративних судів. Згідно ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Позивач достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, та на спростування обставин, викладених відповідачем, суду не надав. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Крім того, в процесі розгляду справи відповідач звернувся до суду з заявою, в якій просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в зв'язку з закінченням на момент подачі позову строку звернення до адміністративного суду. Як видно з матеріалів справи, позовну заяву подано до Окружного адміністративного суду міста Києва 10.01.2008. Згідно ч. 1, 2 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Позивачем не надано жодних доказів чи пояснень з приводу пропущення строків звернення до адміністративного суду. Відповідно до ч. 1 ст. 100 КАС України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Враховуючи те, що позивач просить стягнути невиплачену суму грошової компенсації за продовольче забезпечення, що підлягала виплаті за період з 07.03.2002 по 31.10.2006, суд відмовляє позивачу в задоволенні позовних вимог також з мотивів пропущення строку звернення до адміністративного суду.

Результат розгляду: denied