Рішення адміністративного суду від 2008-07-01 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Управління агропромислового розвитку Ямпільської районної державної адміністрації у Вінницькій області про визнання його звільнення з роботи відповідно до ст.36 КЗпП України незаконним; поновлення на роботі в Управлінні агропромислового розвитку Ямпільської районної державної адміністрації у Вінницькій області на посаді головного спеціаліста з питань тваринництва відділу організації виробництва, переробки та маркетингу сільськогосподарської продукції та стягнення з відповідача оплати праці та моральної шкоди за весь час вимушеного прогулу в сумі 3000 гривень. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працював в Управління агропромислового розвитку Ямпільської районної державної адміністрації у Вінницькій області на посаді головного спеціаліста з питань тваринництва відділу організації виробництва, переробки та маркетингу сільськогосподарської продукції, однак його було незаконно звільнено з цією посади, оскільки під психологічним тиском зі сторони начальника Управління, перебуваючи в стресовому стані, позивач був змушений подати заяву про звільнення за угодою сторін. [PERSON] вважає, що його звільнення було незаконним, так як заява про звільнення написана ним під психологічним примусом, дата звільнення між сторонами обумовлена не була, крім того, позивачем була подана керівництву заяву про відкликання заяви про звільнення, однак вона протиправно позивачеві не була повернена. З урахуванням викладеного позивач був змушений звернутися до суду з позовом про поновлення на роботі та відшкодування у зв'язку із цим витрат за вимушений прогул та моральну шкоду. В судовому засіданні позивач та його адвокат заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, просили суд позов задовольнити. Натомість, представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував. В своїх письмових запереченнях суд пояснив, що [PERSON] було звільнено з посади головного спеціаліста з питань тваринництва відділу організації виробництва, переробки та маркетингу сільськогосподарської продукції відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України з дотриманням всіх вимог, передбачених діючим законодавством. А тому, позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню. Заслухавши пояснення учасників процесу, розглянувши матеріали адміністративної справи, дослідивши та оцінивши надані у справу докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Судом у справі було встановлено, що відповідно до записів трудової книжки [PERSON], [INFO] позивач був призначений на посаду головного спеціаліста з питань тваринництва відділу організації виробництва, переробки та маркетингу сільськогосподарської продукції. У відповідності до Наказу заступника голови начальника Управління агропромислового розвитку Ямпільської районної державної адміністрації №1 від 04.03.2008р. [PERSON] було звільнено згідно ст. 36 п. 1 КЗпП України. Як вбачається з матеріалів адміністративної справи (а.с.27), зокрема, заяви [PERSON] від 2 листопада 2007р., адресованої Начальнику Управління агропромислового розвитку Жеребкову В.М., позивач просить звільнити його із займаної посади за згодою сторін. Відмовляючи у задоволенні позову суд виходить з того, що відповідач у справі -Управління агропромислового розвитку Ямпільської районної державної адміністрації при звільненні [PERSON] діяло відповідно до вимог чинного законодавства. Так, 02 листопада 2007 року позивач звернувся до свого начальника Жеребкова В.М. з письмовою заявою про звільнення його з роботи за згодою сторін. Як встановлено з пояснень представника відповідача, сторони досягли домовленості і визначили дату звільнення на 9 листопада 2007 року. Пропрацювавши з 2 по 6 листопада, позивач був госпіталізований в Ямпільску ЦРЛ, де перебував на лікуванні аж до 4 березня 2008 р. Та після виходу на роботу, 4 березня 2008 року був виданий наказ №1 про звільнення [PERSON] із займаної посади. На думку суду, встановлені обставини справи чітко узгоджуються і відповідають вимогам діючого законодавства, зокрема, Кодексу законів про працю України, п. 1 ст. 36 якого передбачено, що підставою припинення трудового договору є угода сторін. Що стосується поданої позивачем заяви від 12 березня 2007, згідно із якою він відкликає свою письмову заяву від 2 листопада 2007 року, суд вважає, що вона правомірно не було врахована відповідачем, оскільки була подана із явним запізненням, тобто після звільнення. Адже, позивач не був позбавлений можливості відкликати свою заяву на протязі періоду з 2 листопада 2007 року по 4 березня 2007 року. Пленум Верховного Суду України в п. 8 своєї постанови від 6 листопада 1992 p. роз'яснив, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП договір припиняється в термін, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній угоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. А як було встановлено судом, такої домовленості між сторонами не було. Як передбачено ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілям, на досягнення яких спрямоване це рішення; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суб'єкти владних повноважень зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином, суд вважає, що відповідач у справі діяв у межах наданих йому повноважень та у відповідності до закону. Також, на думку суду, не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди, у зв'язку із тим, що відповідно до ч. 2 ст. 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. У ст. 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійснені ними своїх повноважень. Суд бере до уваги те, що зобов'язання з відшкодування моральної шкоди регулюються чинним цивільним законодавством України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду встановлені у ст. 1167 Цивільного кодексу України. У ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши надані у справу докази, суд, з урахуванням встановлених у справі обставин,

Результат розгляду: denied