Рішення адміністративного суду від 2008-01-21 00:00:00+02

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Лубенського міського відділу земельних ресурсів про визнання рішення органу державної влади незаконним та поновлення втраченого права , мотивуючи тим, що в липні 2000 року він отримав Державний акт на право власності на землю, який виходив за межі поданої ним заяви і з його міркувань являється наслідком нікчемним. Не зважаючи на усні звернення щодо виправлення або заміни Державного акту він письмово звернувся до відповідача з цим же питанням на що в липні 2003 року отримав від Лубенського міського відділу земельних ресурсів письмову відповідь, яку вважав об"єктивною, повною і якій слід довіряти. Але пізніше ним було встановлено, що Земельний кодекс України 1992 року має всього 118 статей, а відповідач у своїй відповіді посилається на ст.120 цього кодексу - то ж цей документ є не точним. При посиланні на документ щодо надання земельної ділянки площею 600 м.., відповідач вказує дату та номер відповідного рішення, а при посиланні на документ щодо надання земельної ділянки площею 405 м.кв. відповідач уникає від надання дати та номеру відповідного рішення, - тож цей документ позивач вважає не повним. Уникнення відповідача від надання інформації щодо дати та номеру відповідного рішення значно перешкоджає пошуку та ознайомленню з таким рішенням. Незважаючи на ці перешкоди, йому вдалося знайти документ, з якого слідує, що "надання земельної ділянки площею 405 м.." взагалі не існує. Відповідно до рішення Лубенської міської Ради від 27.04.1994 року №85 " Про індивідуальну забудову" йому додатково було надано земельну ділянку площею 400 м.. Це вказує на те, що відповідь Лубенського міського відділу земельних ресурсів стосовно його клопотання від 09.06.2003 р., є не об"єктивною . Згідно рішення від 11.10.1989 р. та рішення від 27.04.1994 р. прийняті відносно землі для забудови позивачу, а рішенням від 27.04.1994 р. виділено земельну ділянку додатково, тобто до раніше отриманої земельної ділянки чим лише збільшено площу земельної ділянки для забудови у відповідності з розмірами вказаними у ч.2 ст.67 Земельного кодексу України 1992 року, де передбачена норма для будівництва в місті до 1000 м.., що на час набуття права на користування земельною ділянкою у 1989 р., відповідно до земельного законодавства складало - 600 м. Виходячи з цього позивач вважає, що зміна цільового призначення частини земельної ділянки є лише позбавлення громадянина права на безоплатне отримання земельної ділянки по даному цільовому використанню в зв'язку з чим прохає суд скасувати Державний акт на право приватної власності на землю від 11.07.2000 р. та зобов"язати відповідача замінити його на відповідний. Крім того позивач прохає поновити його втрачене право на безоплатне отримання земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства та стягнути з відповідача на його користь всі судові витрати. Згідно ухвали за згодою позивача судом проведена заміна неналежного відповідача , належним при цьому суд притягнув відповідачем виконавчий комітет Лубенської міської ради. В судовому засіданні [PERSON] свої позовні вимоги підтримав, прохає їх задовольнити при цьому пояснив суду , що після оформлення технічної документації на земельну ділянку, яку він мав намір приватизувати, отримання Державного акту про право на землю він зрозумів, що відповідачем було незаконно проведена зміна цільового призначення частини його земельної ділянки в зв'язку з чим він неодноразово звертався до відділу земельних ресурсів м. Лубни та інші державні органи в усній та письмовій формі, прохаючи скасувати Державний акт на землю на що отримував негативні відповіді. Вважає, що строк звернення до суду з позовом не пропустив, від пропозиції суду продовжити строк звернення до суду відмовився, одночасно підтверджуючи те що взнав про порушення свого права ще в червні 2003р. Рішення виконавчого комітету Лубенської міської ради №55 від 22.03.2000р. за яким передавалась у власність земельна ділянка він не оскаржує. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, прохаючи суд у задоволенні позову відмовити з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду з позовною заявою при цьому також підтверджуючи законність надання [PERSON] у приватну власність земельної ділянки та її цільове призначення. Представник третьої особи виконавчого комітету Лубенської міської ради вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити так як позивачем пропущено строк звернення до суду з заявою. Дослідивши обставини, справи, заслухавши учасників судового засідання суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити в зв'язку з пропуском звернення позивача до суду з заявою . В судовому засіданні встановлено, що позивач, маючи намір приватизувати земельну ділянку, що розташована в м. Лубни вул. Малія 31 звернувся до виконавчого комітету Лубенської міської ради в грудні 1999р. з заявою, яку від його імені надала його співмешканка на підставі чого проводилось встановлення та узгодження меж земельної ділянки, готувалась технічна документація. Згідно рішення виконавчого комітету Лубенської міської ради від 22.03.2000 року за № 55 [PERSON] була виділена земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 600 м.кв. та для ведення особистого підсобного господарства 405 м.кв., а всього загальною площею 1005 м.кв. 11.07.2000 року позивачу було видано на руки Державний акт на право приватної власності на землю на підставі вищевказаного рішення , що ним не оспорюється. В судовому засіданні позивач стверджував , що в червні 2003р. він неодноразово звертався до відділу земельних ресурсів м. Лубни та інші державні установи з питанням про скасування Державного акту на землю, оскільки вважав зміну цільового призначення частини земельної ділянки незаконною, що ним було підтверджено у судовому засіданні. Згідно ст. 99 ч. 2 КАС України, для звернення до суду за захистом прав, свобод, інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася про порушення своїх прав, свобод, інтересів. Судом встановлено, що позивач взнав про порушення свого права в червні 2003р., при цьому до суду звернувся тільки 03.07.2006р., що ним було підтверджено у судовому засіданні. Разом з тим на пропозицію суду, поставити питання про продовження строку звернення до суду, надавши поважні причини пропуску цього строку позивач відмовився, мотивуючи тим, що він цей строк не пропустив і цього робити не бажає. Враховуючи вимоги ч.2 ст 99 КАС України за якою встановлений конкретний строк для звернення до суду , вищенаведені обставини, суд вважає що позивач пропустив строк звернення до суду. Згідно ст.100 КАС України вказано, що пропущений строк звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. В судовому засіданні представники відповідача, третьої особи наполягали на відмові у задоволенні позову на підставі пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом. Враховуючи вищенаведене, що строк звернення до суду позивач пропустив суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити.

Результат розгляду: denied