Рішення адміністративного суду від 2008-01-17 00:00:00+02

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися з адміністративним позовом до Служби безпеки України про стягнення невиплаченої з вини відповідача компенсації за продовольче забезпечення, а зокрема позивачі: [PERSON] просив стягнути з відповідача компенсацію в сумі 26488,62 грн. за період з 11.03.2000 року по 29.11.2006 року; [PERSON] просив стягнути з відповідача компенсацію в сумі 26569,17 грн. за період з 11.03.2000 року по 04.12.2006 року; [PERSON] просив стягнути з відповідача компенсацію в сумі 26504,14 грн. за період з 11.03.2000 року по 30.11.2006 року. Кожен із позивачів в судовому засіданні надали пояснення, які повністю співпадають з позицією, яка викладена в позовній заяві. Кожен із позивачів просить стягнути з відповідача компенсацію за продовольче забезпечення в розмірі, визначеному в позовній заяві. Представник відповідача проти позову заперечила, а зокрема зазначила, що Служба Безпеки України визнає себе належним відповідачем за вказаними адміністративними позовами, оскільки військова частина А-2647 входила зо складу Служби Безпеки України. На даний час вказана частина розформована. При цьому, представник відповідача вказує, що позивачами порушено строк звернення до адміністративного суду, та наполягає на застосуванні строків позовної давності. В обґрунтування правомірності дій Служби Безпеки України щодо невиплати компенсації за продовольче забезпечення позивачам покликається на Закон України від 17.02.2000 року «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» (яким було призупинено дію частини 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в частині одержання військовослужбовцями грошової компенсації замість продовольчого пайка), на статтю 95 Конституції України передбачено, ч.2 ст. 4 Бюджетного кодексу України, ст. 18 Закону України «Про Службу безпеки України», відповідно до яких видатки держави визначаються законами про державний бюджет на відповідний рік, фінансування матеріально-технічного та соціально-побутового забезпечення Служби Безпеки України здійснюється за рахунок Державного бюджету. Крім того, представник відповідача вказує, що на позивачів не поширюється дія Постанови КМ України №426 від 29.03.2002 року. Просить у задоволенні позову відмовити повністю. Заслухавши у відкритому судовому засіданні пояснення сторін, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити повністю. Суд виходив з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] проходив службу у військовій частині А-2647, звільнений з військової служби 29 листопада 2006 року. [PERSON] проходив службу у військовій частині А-2647, звільнений з військової служби 04 грудня 2006 року. [PERSON] проходив службу у частині А-2647, звільнений з військової служби 30 листопада 2006 року. Згідно до вимог ст. 95 Конституції України, виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 4 Бюджетного Кодексу України, при здійсненні бюджетного процесу в Україні положення нормативно-правових актів застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать положенням Конституції України, цього Кодексу та Закону про Державний бюджет України. За вимогами ст. 21, 22 Бюджетного Кодексу України, відповідач є розпорядником (відповідного рівня) коштів бюджетного призначення і використовує кошти, які надійшли в порядку виконання Закону України "Про Державний бюджет України". До 11 березня 2000 року частина 2 ст.9 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” передбачала, що військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них. Законом України “Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів” (від 17.02.2000 року, який вступив в дію 11.03.2000 року), дію ч.2 ст. 9 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” в частині одержання військовослужбовцями речового майна і продовольчих пайків або за бажанням військовослужбовців грошової компенсації замість них було призупинено. Таким чином, дію частини 2 ст.9 названого вище закону було призупинено впродовж з 11.03.2000 року - 2006 р.р. Законом України від 03.11.2006 року №328-V було внесено зміни Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” та викладено статтю 9 вказаного закону в новій редакції та доповнено статтею 9-1. Вказані статті вступили в дію з 01.01.2007 року. Відповідно до внесених змін, військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, мають право лише на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів. При цьому, порядок виплати грошової компенсації визначається Кабінетом Міністрів України. Законом України “Про державний бюджет України на 2007 рік” (від 19.12.2006 року), зупинено на 2007 рік дію пункту 2 ст. 9-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, яким передбачено право військовослужбовців на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів. Таким чином, з 01.01.2007 року виплата грошової компенсації за продовольче забезпечення не передбачена. Законом України “Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України” ч.2 ст.9-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” в частині, що передбачала виплату грошової компенсації за речове майно виключена. В матеріалах справи наявні довідки, з яких вбачається, що позивачі забезпечувалися продовольчим пайком та грошовою компенсацією за недоотримане продовольство включно по 10 березня 2000 року, з 11 березня 2000 року видача продовольчих пайків та виплата грошової компенсації замість них була призупинена згідно Закону України від 17.02.2000 року “Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів”. Факт неотримання позивачами продовольчих пайків або грошової компенсації замість них в період з 11.03.2000 року по дату їх звільнення не оспорюється відповідачем. Закон України від 11.03.2000 року “Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів” набув чинності з 11 березня 2000 року, неконституційним у встановленому порядку не визнаний та підлягає обов'язковому виконанню на території України. На день звернення позивачів до суду зазначена норма закону не втратила свою силу та є чинною. Законами України про Державні бюджети на 2000-2006 роки не були передбачені видатки з Державного бюджету на виплату грошової компенсації за продовольчі пайки. Відповідно до ст. 18 Закону України “Про Службу Безпеки України”, фінансування, матеріально-технічне та соціально-побутове забезпечення СБУ здійснюється за рахунок Державного бюджету України. А відтак, відповідач є розпорядником бюджетних коштів, який здійснює видатки та платежі тільки в межах відповідних асигнувань, встановлених на поточний рік. Оскільки таких бюджетних асигнувань на виплату компенсації за продовольчі пайки з березня 2000 року по даний час для військових формувань Служби Безпеки України не було передбачено, то дії Служби Безпеки України та військової частини А-2647 по невиплаті грошової компенсації за продовольче забезпечення відповідають приписам закону, яким визначено видатки для Служби Безпеки України. Посилання позивачів на постанову КМ України №426-2002 «Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань та осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту та Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації” не стосується предмету спору, оскільки встановлює норми раціонального харчування військовослужбовців та не поширюється на встановлення чи відміну пільг у вигляді продовольчих пайків. Посилання позивачів на статті 17, 22 Конституції України в частині забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їх сімей, та в частині, що при ухваленні нових законів або внесенні змін до діючих законів не допускається зменшення змісту та об'єму існуючих прав і свобод, приймається судом до уваги. Проте, питання щодо відповідності нормативно-правових актів, якими зупинено дію норми Закону України про право військовослужбовців на грошову компенсацію замість продовольчих пайків, Конституції України, то вказане не відноситься до компетенції адміністративних судів. Вимоги щодо стягнення інфляційних витрат також не відносяться до компетенції адміністративних судів, оскільки такі витрати є наслідком цивільного правопорушення, а отже, в судовій практиці визначені як різновид цивільної та господарсько-правової відповідальності. Отже, з доказів по справі вбачається, що позивачі не отримали грошової компенсації за вказані періоди проходження військової служби у Службі Безпеки України, проте наявність вини відповідача щодо ухилення від виплати такої компенсації відсутня, а тому підстав для задоволення позову не вбачається. Крім того, вимоги позивачів про стягнення компенсації за продовольче забезпечення за період 2000, 2001, 2002, 2003, 2004, 2005 років не підлягають до задоволення з підстав, передбачених ч.1 ст.100 КАС України. Кодекс адміністративного судочинства набув чинності з 01 вересня 2005 року. До набрання чинності зазначеного Кодексу, позивачі мали б звернутися до суду за правилами глави 31-А ЦПК (1963 р.), статтею 248-5 якого передбачено двомісячний строк звернення до суду з моменту встановлення порушеного права. Частиною 2 ст. 99 КАС України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Відповідно до ч.1 ст.100 КАС України, пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. За вище викладених обставин, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні адміністративних позовів [PERSON], [PERSON], [PERSON] до Служби безпеки України про стягнення грошової компенсації за неотримане продовольче забезпечення. Відповідач не надав суду доказів понесення витрат, а тому підстави для застосування ст..94 КАС України у суду відсутні.

Результат розгляду: denied