Рішення адміністративного суду від 2008-08-11 00:00:00+03

08 квітня 2008 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду на виконання постанови Вищого господарського суду України від 26.02.2008 надійшли матеріали справи за позовом Західно-Донбаської ОДПІ до фізичної особи-підприємця [PERSON] та Приватного підприємства «Дон-Промтехніка». В позовній заяві ДПІ просить визнати договір купівлі-продажу №14/10 від 14.10.2002, укладений між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та Приватним підприємством «Дон-Промтехніка», не дійсним, який укладений з метою завідомо суперечної інтересам держави і суспільства; стягнути з Приватного підприємства «Дон-Промтехніка» на користь фізичної особи-підприємця [PERSON] грошові кошти за отриманий товар у розмірі 89648, 4 грн.; стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] у дохід держави грошові кошти в сумі 89648, 4 грн., в розмірі вартості товару; судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позову ДПІ зазначила, що вказаний договір має бути визнаний повністю недійсним, оскільки укладений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави. Зазначені обставини підтверджуються рішенням Київського місцевого суду м. Донецька від 05.08.2002, згідно з яким визнані недійсними з моменту реєстрації засновницькі документи ПП «Дон-Промтехніка». Також в ході оперативно-розшукових заходів встановлено, що дане підприємство податкову звітність в ДПІ за місцем реєстрації не надає з моменту реєстрації у податковому органі, за юридичною адресою не знаходиться. Представники відповідачів до суду не з'явилися. Судом було направлено на адресу відповідачів копію позовної заяви з доданими до неї документами, а також ухвалу про відкриття провадження у справі та судову повістку, проте конверти разом з усіма документами повернулися до суду з відміткою поштового відділення, що адресат не знаходиться за зазначеною адресою. Відповідно до даних, зазначених в витягах з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які містяться в матеріалах справи, юридичні адреси відповідачів не змінені. З урахуванням зазначеного суд доходить висновку, що справа може бути розглянута за їх відсутності. Дослідивши чинне законодавство, матеріали справи та доводи осіб, які беруть участь у справі суд доходить висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню. Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 14.10.2002 року між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та Приватним підприємством «Дон-Промтехніка» було укладено договір купівлі-продажу № 14/10 на загальну суму 90000 грн.. Всі умови договору виконані сторонами, що відображено у первинних документах та не заперечується позивачем по справі. Отже відповідачі виконали взаємні зобов'язання за договором. При цьому суд зазначає, що сама по собі угода про продаж товару, який зазначено в доданій до справи накладній, не є такою, що суперечить інтересам держави та суспільства. Товар, який фізична особа-підприємець [PERSON] придбала у ПП «Дон-Промтехніка» не виключено законом із цивільного обігу, не було й інших законодавчих обмежень стосовно його купівлі-продажу. Встановлення умислу учасника оскаржувальної угоди на її укладання з метою, суперечною інтересам держави та суспільства, мало бути предметом дослідження у справі № 2-6149/2002, на яку посилається позивач. Наявність умислу не може бути підтверджено лише рішенням суду про визнання недійсними з моменту реєстрації засновницьких документів ПП «Дон-Промтехніка», оскільки предметом дослідження у цій справі були реєстраційні документи підприємства, а не наявність протиправного умислу при укладенні конкретної угоди, що мала місце під час підприємницької діяльності. Суд також доходить висновку, що згідно з ч. 1 ст. 208 Господарського кодексу України, якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а в разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони в доход держави все одержане нею, а також усе належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише в однієї зі сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави. Наведену норму слід застосовувати з урахуванням того, що відповідно до ст. 228 Цивільного кодексу України правочин, учинений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, водночас є таким, що порушує публічний порядок, а отже - нікчемним. Як зазначено у ч. 2 ст. 215 цього Кодексу визнання судом такого правочину недійсним не вимагається. Відповідно до ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, суд закриває провадження у ній. За вчинення правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, застосовуються санкції, передбачені ч. 1 ст. 208 ГК України. За змістом статті це можливо лише в разі виконання правочину хоча б однією стороною. Зазначені санкції не можна застосовувати за сам факт несплати податків однією зі сторін договору, оскільки за таких обставин правопорушенням була б несплата податків, а не вчинення правочину. Для стягнення цих санкцій є необхідною наявність умислу на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Згідно з ч. 1 ст. 208 ГК України передбачені нею санкції застосовує лише суд. Це правило відповідає статті 41 Конституції України, згідно з якою конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, в обсязі та порядку, встановлених законом. Оскільки зазначені санкції є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в доход держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, то вони належать не до цивільно-правових, а до адміністративно-господарських санкцій як такі, що відповідають визначенню, наведеному в частині першій статті 238 ГК України. Встановлені частиною 1 ст. 208 ГК України санкції можуть бути застосовані лише з дотриманням строків, установлених ст. 250 цього Кодексу, - протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніше ніж через один рік з дня порушення суб'єктом установлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом. Із матеріалів справи вбачається, що угода, яка є предметом судового розгляду в адміністративній справі, укладена 14.10.2002 року, а з відповідним позовом до суду ОДПІ звернулася тільки в 2008 році, тобто з пропуском строків, встановлених ст. 250 ГК України. З урахуванням сукупності викладених обставин суд доходить висновку про необхідність закриття провадження у справі в частині позовних вимог щодо визнання недійсною угоди. В іншій частині позов не підлягає задоволенню.

Результат розгляду: denied