Рішення адміністративного суду від 2008-02-19 00:00:00+02

У листопаді 2007 р. у Новомиргородський районний суд надійшли адміністративні позови [PERSON] та [PERSON] до Управління МВС України в Кіровоградській області про стягнення грошей, компенсації за формений одяг та моральної шкоди. Ухвалою районного суду від 22.01.2008 р. вказані позови були об'єднані в одне провадження. Заявники вважають, що відповідач необґрунтовано не сплачує їм грошової компенсації за речове майно (формений одяг): [PERSON] - у сумі 873,27 грн., [PERSON] - 949,89 грн. Вважають, що тривале зволікання з цими виплатами завдало їм моральної шкоди у розмірі 500 грн. кожному. За ухвалою суду від 19.02.2008 р. було закрите провадження в адміністративній справі щодо вимог позивача [PERSON] про стягнення з відповідача моральної шкоди у зв'язку з частковою відмовою вказаного позивача від адміністративного позову і прийняття відмови судом. У судовому засіданні позивачі [PERSON] та [PERSON] підтримали позов, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача К . не визнав позов повністю, оскільки: грошова компенсація за речове майно законом не передбачена; попередній наказ міністра МВС України лише дозволяв виплачувати грошову компенсацію, а не зобов'язував відповідача це робити; позивач не посилається на конкретні норми чинного законодавства, які б передбачали сплату компенсації та відшкодування моральної шкоди; заявник пропустив строк позовної давності звернення до суду і не надав доказів наявності поважних причин для його поновлення. Заслухавши вказані пояснення та безпосередньо дослідивши докази в справі: оглянувши письмові докази, дослідивши інші матеріали справи, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю із таких міркувань. Відповідно до вимог: ст. ст. 16, 18-19, 22, 24 Закону України “Про міліцію”, Постанови КМ України від 17.11.2001 р. № 1515 “Про формений одяг осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, військовослужбовців спеціальних моторизованих військових частин міліції внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу податкової міліції” працівники міліції мають єдиний формений одяг, зразки якого затверджуються Кабінетом Міністрів України, що видається безплатно, порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України. Форми і розміри грошового утримання працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати. Фінансування і матеріально-технічне забезпечення міліції здійснюються за рахунок коштів республіканського і місцевих бюджетів, а також за рахунок коштів, які надходять на підставі договорів від міністерств, відомств, підприємств, установ, організацій і громадян. ч. 2 ст. 9 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них. ст. 2 Закону України “Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів” від 17.02.2000 р. (з подальшими змінами і доповненнями) призупинено дію ч. 2 ст. 9 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” в частині одержання військовослужбовцями продовольчих пайків або за їх бажанням грошової компенсації замість них та замість речового майна (за винятком військовослужбовців Міністерства оборони України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони та Головного управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, що використовують цивільний одяг, який зашифровує особу та відомчу належність військовослужбовців), а також дію абзацу першого ч. 1 ст. 14 зазначеного Закону в частині забезпечення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) та членам їх сімей безоплатного проїзду у відпустку. У судовому засіданні безспірно з'ясовано, що позивач: [PERSON] із 10.12.1990 р. по 31.10.2005 р. проходив службу в органах внутрішніх справ України, проте протягом останніх 3 років служби недоотримав речове майно (формений одяг) на загальну суму 873,27 грн.; [PERSON] із 01.10.1974 р. по 11.01.2005 р. проходив службу в органах внутрішніх справ України, проте на протязі останніх 5 років служби недоотримав речове майно (формений одяг) на загальну суму 949,89 грн. Як вказали заявники, про порушення норм матеріального забезпечення їм стало відомо відразу і тому вони систематично ставили питання перед керівництвом відповідача про видачу належного речового майна, або сплату грошової компенсації за нього під час служби, а також після звільнення. Представник відповідача не заперечував розміру боргу перед позивачами, але вказував на відсутність правових підстав для стягнення грошової компенсації. Суд погоджується з обґрунтованістю заперечень відповідача, оскільки згідно ст. 2 Закону України “Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів” від 17.02.2000 р. (з подальшими змінами і доповненнями) було призупинено дію ч. 2 ст. 9 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” в частині одержання військовослужбовцями продовольчих пайків або за їх бажанням грошової компенсації замість них та замість речового майна. Вказаний закон діяв на протязі усього зазначеного позивачами періоду виникнення заборгованості по речовому майну, а тому відповідач не мав змоги задовольнити їхні вимоги. Суд також позбавлений такої можливості, бо цей закон продовжує діяти на час розгляду справи у суді. До того ж позивач [PERSON] систематично не одержував належне речове майно на протязі останніх 5 років служби, а позивач [PERSON] - протягом останніх 3 років до звільнення з органів внутрішніх справ України, тобто до набрання чинності КАС України, проте пред'явили адміністративний позов лише у листопаді 2007 р., тобто після перебігу дворічного терміну з моменту звільнення. Відповідно до: ст. 248-5 ЦПК України (в редакції 1963 р.), яка діяла на час виникнення заборгованості, скаргу можна було подати в суд: у двомісячний строк, обчислюваний з дня, коли громадянин дізнався або повинен був дізнатися про порушення його прав чи свобод; у місячний строк з дня одержання громадянином письмової відповіді про відмову у задоволенні скарги органом, службовою особою вищого рівня по відношенню до того органу, службової особи, що постановила рішення чи здійснила дії або допустили бездіяльність, або з дня закінчення місячного строку після подання скарги, якщо громадянином не було одержано на неї письмової відповіді. Пропущений строк для подання скарги може бути поновлений судом, якщо буде встановлено, що його пропущено з поважних причин. ч. 2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. ч. 1 ст. 100 КАС України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Представник відповідача категорично заперечував проти позову та наполягав на тому, що заявники пропустили строк позовної давності звернення до суду і не надали доказів наявності поважних причин для його поновлення. Окрім зазначених пояснень, вказані обставини підтверджуються: копіями наказів, довідками про розмір заборгованості, іншими матеріалами справи. Відповідно до судової практики в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, що склалася в Україні, спори про відшкодування заподіяної особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються у випадках, коли право на її відшкодування передбачено спеціальним законодавством. Під моральною шкодою суд розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Позивач [PERSON] також стверджував, що тривале зволікання із видачею речового майна, або сплатою грошової компенсації за нього завдало йому моральної шкоди у розмірі 500 грн. Проте він не обґрунтував власних вимог посиланням на спеціальний закон, який передбачає можливість відшкодування такої шкоди у даному випадку. В той же час ні Закон України “Про міліцію”, ні Положення про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, які він зазначив у позовній заяві, не регулюють це питання. Також залишилася без обґрунтованих пояснень позивача тривалість зволікання зі зверненням до суду: хоча речове майно недоотримане на протязі останніх 5 років служби, позов надійшов до суду лише через 2 роки після звільнення з органів внутрішніх справ, тобто через 7 років з моменту першого порушення відповідачем норм забезпечення форменим одягом. Таким чином, у задоволенні адміністративного позову потрібно відмовити у повному обсязі. Ураховуючи наведене, оцінюючи перелічені докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і всебічному з'ясуванні обставин в адміністративній справі в їх сукупності,

Результат розгляду: denied