Рішення адміністративного суду від 2008-03-19 00:00:00+02

Позивачу [PERSON] була нарахована пенсія відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб». Посвідчення «Учасника бойових дій»позивачу було видано 16.06.1999 р. Суд, розглянувши матеріали справи, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне. Частиною четвертою статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (№ 3551-XII від 22.10.1993 р. в редакції 2005 року.( далі -Закон № 3551-ХІІ) зазначено, що учасникам бойових дій пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються в розмірі 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Тобто, базою для розрахунку підвищень встановлено мінімальну пенсію за віком. Діючими законами України на час 2005 року не було визначено розміру мінімальної пенсії за віком щодо положень Закону № 3551-ХІІ. Разом з тим, Кабінетом Міністрів України була прийнята Постанова № 1 від 03.01.2002 р. “Про підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат окремим категоріям пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного бюджету”(далі -Постанова №1). Пунктом 2 Постанови № 1 встановлено розмір грошової суми, а саме -19 гривень 91 копійка, виходячи з розміру якої провадиться розрахунок підвищень, передбачених Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Частиною третьою статті 46 Конституції України встановлено, що пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Іншими словами, пенсії та інші види соціальних виплат, що є єдиним джерелом існування, не можуть бути нижче від прожиткового мінімуму, який встановлюється законом. У відповідності до положень статті 46 Конституції України прийнято Закон України “Про прожитковий мінімум”(№ 966-XIV від 15.07.1999р.). Цей Закон дає визначення прожитковому мінімуму, закладає правову основу для його встановлення, затвердження та врахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян на достатній життєвий рівень. Частиною другою статті 1 Закону України “Про прожитковий мінімум” встановлено, що прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність. Статтею другою закону “Про прожитковий мінімум” визначено, що прожитковий мінімум застосовується зокрема для: встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком, визначення розмірів соціальної допомоги, допомоги сім'ям з дітьми, допомоги по безробіттю, а також стипендій та інших соціальних виплат виходячи з вимог Конституції України та законів України; формування Державного бюджету України та місцевих бюджетів. Тобто, з вищезазначеного випливає, що прожитковий мінімум є базою для розрахунку мінімальної заробітної плати, мінімальної пенсії за віком, інших соціальних виплат виходячи з вимог Конституції України та законів України, та ґрунтується зокрема на частині 3 статті 46 Конституції, у відповідності до якої пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги не можуть бути нижчими ніж прожитковий мінімум, встановлений законом. Крім того державний бюджет України при його формуванні ґрунтується на прожитковому мінімумі, з огляду на що, витратна частина Бюджету України не може не базуватися на прожитковому мінімумі як соціальній гарантії, встановленій Конституцією України -основним законом України, який має найвищу юридичну силу, норми якого є нормами прямої дії; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. У відповідності до статті 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Таким чином, встановлена частиною третьою статті 46 Конституції України мінімальна соціальна гарантія для визначення пенсії та інших видів соціальних виплат, що є єдиним джерелом існування, - прожитковий мінімум, який встановлюється законом, не може бути зменшений ані законом, ані підзаконним нормативно-правовим актом. Законом України "Про затвердження прожиткового мінімуму на 2005 рік" (№ 2089-IV від 19.10.2004р.) статтею 1 затверджено на 2005 рік прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 423 гривень, а також для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років - 376 гривень; дітей віком від 6 до 18 років - 468 гривень; працездатних осіб - 453 гривень; осіб, які втратили працездатність, - 332 гривень. Статтею другою цього закону встановлено, що розміри державних соціальних гарантій на 2005 рік, що визначаються залежно від прожиткового мінімуму, встановлюються відповідними законами, Законом України "Про Державний бюджет України на 2005 рік", а також нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України. Діючим законодавством України на 2005 рік не визначено таку базу для нарахувань підвищень як мінімальна пенсія за віком. Тобто, жодним нормативно-правовим актом на 2005 рік щодо Закону № 3551-ХІІ прямо не визначено розмір мінімальної пенсії за віком як соціальної гарантії та бази нарахувань у відповідності до частини третьої статті 46 Конституції України. Станом на 2005 рік Постанова № 1 діяла і визначала базу нарахування підвищень, передбачених Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" яка становила 19 гривень 91 копійка, але не зазначала, що ця сума є мінімальною пенсією за віком. В той же час, найменший розмір прожиткового мінімуму встановлений Законом України "Про затвердження прожиткового мінімуму на 2005 рік" (№ 2089-IV від 19.10.2004р.) становить 332,00 гривень -для осіб, які втратили працездатність. Тобто, найменший розмір соціальної гарантії в 2005 році встановлений статтею 46 Конституції України як база для нарахування пенсій, соціальних виплат, які є основним джерелом існування, становить 332,00 гривні, менше якого ані пенсії, ані інші види соціальних виплат та допомоги (як база для розрахунку та виплати особі, що є основним для неї джерелом існування) бути не можуть. Таким чином, розрахунок підвищень, визначений Кабінетом Міністрів України повинен ґрунтуватися на розмірі мінімальної пенсії за віком як бази нарахувань, яка згідно з положеннями статті 46 Конституції України та вищезазначеним оглядом норм не може бути меншою в 2005 році ніж 332,00 гривень. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивачу була призначена пенсія відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», та було зроблено перерахування пенсії з урахуванням надбавки як учаснику бойових дій в розмірі 25% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність з моменту набрання чинності Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а саме з 01.01.2006 р.. Тому, суд вважає, що відсутні підстави для здійснення позивачу перерахунку пенсії з 2006 року. Тобто, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON]. в частині проведення перерахунку пенсії за період з 16.06.1999 р. по 31.12.2004 р. не підлягають задовленню з огляду на наступне. Загальний строк позовної давності відповідно до ст. ст. 257 та 263 Цивільного кодексу України, складає три роки. Як вже зазначалося раніше, пенсія позивачу була призначена відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб». Позивач же вимагає здійснити перерахунок пенсії на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення». Постанова Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2003 р. № 544 «Про підвищення розмірів трудових пенсій» (із змінами і доповненнями, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2004 року N 268), на яку посилається позивач, встановлює, що з метою поліпшення матеріального становища пенсіонерів Кабінет Міністрів України збільшити мінімальний розмір пенсій, передбачений для обчислення трудових пенсій за віком, до 50 гривень включно. Тобто, нарахування та виплата пенсії позивачу регулюється Законом України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб», а не Законом України «Про пенсійне забезпечення». Суд при вирішені даного спору керується принципом законності у відповідності до статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. Крім того, суд вважає, якщо прямо не встановлено для Закону № 3551-ХІІ бази нарахувань підвищень, але зроблено посилання на категорію мінімальна пенсія за віком, яка є категорією соціальної гарантії згідно зі статтею 46 Конституцією України, органи державної влади повинні керуватися нормами Конституції України і законів України виходячи з мінімальних соціальних гарантій встановлених законами України і не можуть порушувати норми статті 22 Конституції України. Інакше при наявності конституційного права на соціальний захист невикористання мінімальних гарантій визначених законом є порушенням державою своїх конституційних зобов'язань. Враховуючи в сукупності вищезазначене, суд вважає, що для розрахунку підвищень у відповідності до положень Закону № 3551-ХІІ необхідно було б виходити з соціальної категорії “мінімальна пенсія за віком”, але з огляду на відсутність її грошового розміру щодо Закону про статус ветеранів війни, потрібно було б керуватися розміром мінімальної соціальної гарантії як бази нарахування у відповідності до положень статті 46, зокрема її третьої частини, Конституції України, положень Закону України “Про прожитковий мінімум”, положень закону “Про затвердження прожиткового мінімуму на 2005 рік”, а саме з 332,00 гривень прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність. Вищезазначене, крім того, відповідає подальшим змінам Закону про статус ветеранів війни та положенням статті 46 Конституції України, де базу нарахувань “мінімальну пенсію за віком” змінено на “прожитковий мінімум для осіб які втратили працездатність”, тобто на мінімальну соціальну гарантію як базу нарахувань у відповідності до вимог статті 46 Конституції України. Позивачем заявлено позовні вимоги щодо перерахунку та виплати підвищень пенсії. По суті спір відбувається навколо порядку нарахувань, а не безпосередньо виплати пенсії, хоча ця вимога є похідною від першої. В судовому засіданні з'ясовано щодо позиції третьої особи про те, що підстав саме для перерахунку пенсії позивачу немає. З огляду на це судом не встановлено протиправних дій щодо відмови саме у виплаті пенсії. З урахуванням положень частини 2 статті 14 КАС України, а також своїх функцій та повноважень відповідача як суб'єкта владних повноважень суд вважає, що виплата сум заборгованості за пенсією повинна бути здійснена в силу закону саме після перерахування пенсії. У відповідності до частини другої статті 19 Конституції України (№254к/96-ВР від 28.06.1996р.) органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однак, беручи до уваги положення ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Постанова Кабінету Міністрів України «Про підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат окремим категоріям пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного бюджету» від 03.01.2002 р. № 1 була офіційно оприлюднена шляхом публікації в офіційному виданні "Урядовий кур'єр", № 3 від 05.01.2002 р. Закон України «Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 05.10.2005 р. № 2939-УІ було опубліковано в офіційному виданні "Голос України" № 241 від 20.12.2005 р. Позивач подав позов 01.11.2007, тобто після спливу річного строку з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про умови свого пенсійного забезпечення. Представник третьої особи подав до суду клопотання про відмову в задоволенні позову на підставі ст.. 100 Кодексу адміністративного судочинства України, пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Таким чином, суд на підставі ст. 100 КАС України (наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду має право відмовити в задоволенні позову. Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд також бере до уваги, що згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони зокрема: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач як суб'єкт владних повноважень довів правомірність оскаржуваного рішення про відсутність підстав для перерахунку пенсії. Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. Враховуючи викладене та

Результат розгляду: denied