Рішення адміністративного суду від 2009-10-13 00:00:00+03

27.11.2008 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу здійснив виконавчий напис № 33008, яким здійснено стягнення з закритого акціонерного товариства «Трансроуд груп»(ЄДРПОУ 30211827 м. Київ, пр. Відрадний, 50) на користь Відкритого акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк»(ЄДРПОУ 23697280, 01004, м. Київ, вул. Червоноармійська, 39) 5 100 000,00 грн. заборгованість по кредиту, 468 893,45 грн. - заборгованість по процентам, 290 950,82 грн. - заборгованість по пені за несвоєчасне повернення кредиту, 24 975,14 грн. - заборгованість по пені за несвоєчасну сплату процентів, 1700,00 грн. - за вчинення виконавчого напису, шляхом звернення стягнення на заставлене майно, а саме: нерухоме майно - нежитловий будинок (літера Н) загальною площею 860,4 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 14.04.2009 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу № 33008 від 27.11.2008 про стягнення із ЗАТ «Трансроуд груп`на користь ВАТ АБ «Укргазбанк»5886519,40 грн. В зв`язку з тим, що до підрозділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції у місті Києві надійшла заява боржника від 07.08.2009 про зупинення виконавчого провадження в зв`язку з відкриттям провадження в адміністративній справі за скаргою ЗАТ «Трансроуд груп`на дії державного виконавця Окружним адміністративним судом міста Києва, постановою від 13.08.2009 зупинено виконавче провадження до розгляду питання по суті. Постановою від 18.09.2009 поновлено виконавче провадження, оскільки постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.09.2009 № 2а-8088/09/2670 відмовлено в задоволенні позову ЗАТ «Трансроуд груп». Не погоджуючись з постановою від 18.09.2009 позивач оскаржив її та дії відповідача щодо її винесення до суду. Аналізуючи викладені вище обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог та вважає їх такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі. Закон України «Про виконавче провадження»(від 21.04.1999 N 606-XIV; далі - Закон) визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Відповідно до положень частини другої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження`державною виконавчою службою підлягають виконанню такі виконавчі документи: виконавчі листи, що видаються судами, та накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду; ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних та кримінальних справах у випадках, передбачених законом; судові накази, виконавчі написи нотаріусів, постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу. Частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження`встановлено, що державний виконавець зобов`язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Положеннями частини другої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження`визначено, що державний виконавець: здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом. Положеннями статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що державний виконавець зобов`язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії, та визначено їх перелік. Також передбачено права, які має державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження. При цьому, статтею 6 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено обов`язковість вимог державного виконавця та визначено, що вимоги державного виконавця щодо виконання зазначених у статті 3 цього Закону рішень є обов`язковими для усіх органів, організацій, посадових осіб, громадян і юридичних осіб на території України. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно з законом. Статтею 34 Закону встановлено випадки, коли виконавче провадження підлягає обов`язковому зупиненню. Поряд з цим пунктом 5 частини 1 статті 35 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження може бути зупинено у разі прийняття скарги на дії державного виконавця або відмову в його відводі. Встановлено право державного виконання прийняти рішення про зупинення виконавчого провадження. Аналізуючи зміст норм статей 34 і 35 Закону вбачається, що підстави для зупинення виконавчого провадження, встановлені статтею 35 застосовуються за власним внутрішнім переконанням та розсудом державного виконавця та наявних обставин у виконавчому провадженні, які зумовлюють здійснення виконавчого провадження у відповідності до вимог закону. Відповідно до частини 2 статті 36 Закону України «Про виконавче провадження`виконавче провадження зупиняється у випадках, передбачених пунктами 5, 6, 7, 8, 10 і 11 статті 34, пунктами 1, 5 статті 35, - до розгляду питання по суті. За результатом розгляду справи встановлено, що: 16.07.2009 позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Підрозділу примусового виконання рішень відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві з вимогами визнати дії Відділу підрозділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції у м. Києві по призначенню експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від 13.05.2009 незаконними, скасувати постанову Головного державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції у м. Києві про призначення експерта, суб`єкта підприємницької діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від 13.05.2009. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.09.2009 відмовлено в задоволенні адміністративного позову ЗАТ «Трансроуд груп`повністю. У відповідності до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Аналізуючи зміст частини 2 статті 36 Закону України «Про виконавче провадження`судом вбачається, що закон у відповідності до норм пункту 5 статті 35 Закону встановив юридичний факт, який є підставою для прийняття державним виконавцем рішення про поновлення виконавчого провадження. Зміст цього юридичного факту полягає у розгляді судом питання по суті. Зазначена норма Закону не ставить в залежність можливість поновлення виконавчого провадження від набрання законної сили рішенням, предметом розгляд якого було оскарження дій державного виконавця. Отже, не набрання судовим рішенням законної сили не усуває передбачений Законом юридичний факт -розгляду судом питання (скарги на дії, рішення державного виконавця) по суті. У відповідності до статті 158 КАС України судове рішення, яким суд вирішує спір по суті викладається у формі постанови. У відповідності до частини 5 статті 36 Закону після усунення обставин, які стали підставою для зупинення виконавчого провадження, державний виконавець зобов`язаний своєю постановою поновити виконавче провадження за власною ініціативою або заявою стягувача. Таким чином, враховуючи вищезазначене, суд вбачає, позовні вимоги необґрунтованими і безпідставним, адже державний виконавець поновив провадження у відповідності, в зв`язку з розглядом (ухваленням постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.09.2009) скарги по суті. При цьому, Законом розгляд такої скарги не обумовлений набранням судового рішення з цього приводу юридичної сили. Окрім того, з огляду на те, що зупинення виконавчого провадження у відповідності до статті 35 Закону поставлено в залежність від суб`єктивного волевиявлення державного виконавця, то і юридичний факт - розгляд питання по суті, є належним відображенням зазначеного, який враховує інтереси стягувача щодо усунення обставин та підстав для необґрунтованого затягування боржником реалізації стягнення за виконавчим провадженням. З огляду на те, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києві від 17.09.2009 вирішено спір про оскарження дій державного виконавця, суд дійшов висновку, що відповідач при винесенні оскаржуваного у даній справі рішення про поновлення виконавчого провадження діяв відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження`з урахуванням принципів, визначених статтею 2 КАС України. Адже виконавче провадження зупинялось до вирішення судом питання по суті. Оскільки винесення судом постанови від 17.09.2009 є вирішенням питання по суті спору, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Частиною 1 статті 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною першою статті 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими і безпідставними та й такими, що не підлягають задоволенню.

Результат розгляду: denied