Рішення адміністративного суду від 2008-04-03 00:00:00+03

Позивач оскаржує дії та постанову ВДВС про передачу частини адміністративного приміщення, що знаходиться по вул. Ленінградській, 39, м. Вінниця на відповідальне зберігання ВФ “Приватбанк”, а тому при вирішені даної справи, суд, розглядає питання саме про правомірність винесення оскаржуваної постанови та вчинених в зв'язку з цим виконавчих дій. 29 серпня 2006 р. між ЗАТ КБ “Приватбанк” (далі Банк) та [PERSON] укладено кредитний договір № 08/06-467, забезпеченням виконання якого стало укладання договору іпотеки від 29.08.2006 р., відповідно до якого останній передав в іпотеку нерухоме майно: виділену в натурі частку, яка складається з приміщень в адміністративному будинку літери з №2-1 по 2-17 (раніш з №2-1 по № 2-23) з №3-1 по № 3-3 (раніше з № 3-1 по № 3-4); № 4-1 загальною площею 429,4 м2, що складає 31/50 частки нерухомого майна та знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Ленінградська, 39. Відповідно до п. п. 18.8.1, 18.8.2 вказаного договору, з метою задоволення своїх вимог Банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов'язань, передбачених Кредитним договором, вони не будуть виконані; у разі порушення [PERSON] обов'язків за цим договором Банк має право вимагати грошового виконання зобов'язань зі сплати кредиту та (або) відсотків, винагород, а в разі невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки. В зв'язку з тим, що [PERSON] не проводив розрахунки з Банком, останній звернувся до нотаріуса про вчинення виконавчого напису. 4 квітня 2007 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу вчинено виконавчий напис, відповідно до якого запропоновано з [PERSON] стягнути приміщення в адміністративному будинку літери з №2-1 по 2-17 (раніш з №2-1 по № 2-23) з №3-1 по № 3-3 (раніше з № 3-1 по № 3-4); № 4-1 загальною площею 429,4 м2, що складає 31/50 частки нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Ленінградська, 39 та здійснити реалізацію переданого [PERSON] в іпотеку зазначеного нерухомого майна. 17 травня 2007 року ЗАТ КБ “Приватбанк”подано заяву до Відділу Державної виконавчої служби Вінницького районного управління юстиції про примусове виконання виконавчого напису, за якою, 18 травня 2007 року заступником начальника ВДВС ВРУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого напису, вчиненого 4.04.2007 р. При проведені виконавчих дій, поміж іншого, державним виконавцем відповідно до Закону України “Про виконавче провадження”: складено акт опису та арешту заставленого боржником майна, винесено постанову про арешт майна та заборону його відчудження, винесено постанову про зміну зберігача описаного та арештованого майна. Як вбачається з акту опису й арешту майна від 22.06.2007 року описане майно прийняла на відповідальне зберігання [PERSON]. Однак, постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Вінницького районного управління юстиції від 8 жовтня 2007 р. при примусовому виконанні виконавчого напису, встановлено, що [PERSON] подано заяву про неможливість виконання функцій зберігача майна по охороні арештованого приміщення, а представником стягувача, в свою чергу, подано заяву про передачу арештованого майна -Вінницькій філії ЗАТ КБ “Приватбанк”. А тому, вказаною постановою передано на відповідальне зберігання Вінницькій філії ЗАТ КБ “Приватбанк”описане та арештоване майно боржника, а саме: приміщення в адміністративному будинку літери з №2-1 по 2-17 (раніш з №2-1 по № 2-23) з №3-1 по № 3-3 (раніше з № 3-1 по № 3-4); № 4-1 загальною площею 429,4 м2, що складає 31/50 частки нерухомого майна та знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Ленінградська, 39. Відповідно до статті 33 Закону України “Про іпотеку”у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону, якою зокрема, передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 3 Закону України “Про виконавче провадження”передбачено, що примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, до яких, зокрема, належать виконавчі написи нотаріусів. Згідно ст. 5 Закону України “Про виконавче провадження”Державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на майно боржника, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в порядку, встановленому законодавством. Відповідно до ст. 55 вказаного Закону під час проведення опису й арешту майна боржника державний виконавець вправі оголосити заборону розпоряджатися ним, а у разі потреби - обмежити права користування майном або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису й арешту. Відповідно до 5.6.1 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 15.12.99 № 74/5, арешт майна полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а в разі потреби - в обмеженні права користування майном або його вилученні в боржника та передачі на зберігання іншим особам. Пунктом 5.8.4 вказаної Інструкції передбачено, що у разі відмови боржника або членів його сім'ї чи представника боржника - юридичної особи прийняти майно на зберігання, відсутності їх при проведенні опису майна, а також за наявності обставин, що не дають змогу передати вказаним особам майно на зберігання, державний виконавець призначає зберігачем описаного майна іншу особу. Аналізуючи вказані норми суд дійшов висновку про те, що державний виконавець наділений повноваженнями щодо призначення зберігача майна та щодо визначення особи, яка має бути зберігачем. Разом з тим, судом не береться до уваги мотивація позивача про те, що державний виконавець повинен був повідомити про проведення виконавчих дій начальника органу ДВС на території якого знаходиться майно, так як позивачем не оскаржується сам факт здійснення виконавчого провадження, зокрема, неправомірність винесення постанови про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого напису нотаріуса від 4.04.2007 року. Враховуючи викладене а також те, що позивачем не оскаржувалися та не оскаржуються будь-які дії та постанови ДВС щодо проведення виконавчих дій, в т. р. факт передачі майна на зберігання[PERSON], суд прийшов висновку про правомірність винесеної 8 жовтня 2007 року постанови. З цих же підстав не підлягає задоволенню вимога про закриття провадження на підставі п. 6 ст. 40 закону України “Про виконавче провадження”.

Результат розгляду: denied