Рішення адміністративного суду від 2008-11-05 00:00:00+02

Позивач просить визнати неправомірними дії відповідачів щодо призначення військової пенсії з [INFO] року замість вірно з [INFO] року - з часу коли йому виповнилося 45 років та він набув право на пенсію відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб”, оскільки на цей час стаж його військової служби становив 17 років 4 місяців 05 днів та загальний трудовий стаж - понад 25 років, посилаючись на те, що [INFO] року він звернувся до Богодухівського районного комісаріату за призначенням вказаної пенсії та отримав відмову, що стало предметом судового розгляду, за результатами якого ухвалено рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 23.12.2005 року, відповідно до якого Харківський військомат був зобов”язаний щодо призначення йому військової пенсії. На виконання вказаного судового рішення останнім була призначена йому пенсія з [INFO] року, а не з [INFO] року, коли він набув право на пенсію, з чим він не погодився та неодноразово звертався до відповідачів і отримав відмову, що в судовому засіданні підтримали позивач та його представник. Представники відповідачів проти адміністративного позову заперечують з мотиву призначення пенсії позивачеві з [INFO] року на підставі рішення суду від 23.12.2005 року з часу набрання чинності останнього, оскільки інше судовим рішенням зазначено не було. Заслухавши сторони, дослідивши докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову зі слідуючих підстав. Встановлено, що [INFO] року [PERSON]. звернувся до Богодухівського районного комісаріату за призначенням пенсії за віком, відповідно до Закону України „Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб”, посилаючись на те, що проходив військову службу в Збройних Силах України, звідки звільнений у серпні 1989 року в запас у зв”язку зі службовою невідповідністю та має стаж військової служби 17 років 4 місяця 05 днів і загальний трудовий стаж понад 25 років та отримав відмову, що стало предметом судового розгляду та прийняттям судового рішення - постанови Ленінського районного суду м.Харкова від 23.12.2005 року, відповідно до якої Харківський військомат був зобов”язаний щодо призначення [PERSON]. пенсії стосовно Закону України „Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб”, На виконання вказаного рішення суду останнім позивачеві була призначена пенсія з [INFO] року. Відповідно до ст. 12 Закону України „Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб”, особи офіцерського складу, які мають право на пенсію, звільнені зі служби незалежно від підстав та часу звільнення, і досягли 45-річного віку, крім осіб, позбавлених військових або спеціальних звань, а також, звільнених із служби у зв”язку з засудженням за умисний злочин, вчинений з використанням свого посадового становища, або вчиненням корупційного діяння, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба, - мають право на отримання пенсії за вислугу років. Таким чином, на час звернення позивача за призначенням пенсії за віком відповідно до вказаного вище Закону, він набув таке право, що найшло своє підтверження в судовому порядку, про що доказом є постанова Ленінського районного суду м.Харкова від 23.12.2005 року в адміністративній справі. Відповідно до вимог ст. 72 КАСУ „Обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній справі, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини”. В даному випадку мають місце вказані обставини, а саме: наявність факту набуття позивачем права на пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб”, а тому, призначення йому пенсії Харківським обласним військовим комісаріатом, який на той час мав повноваження органу з призначення пенсій, відповідно до вказаного Закону, з [INFO] року є неправомірним, оскільки, відповідно до чинного законодавства, позивач мав право не призначення пенсії за віком з часу звернення, тобто, з [INFO] року. Суд зазначає, що згідно загальним засадам чинного законодавства, громадяни України мають право на пенсію, а тому реалізіція цього права - це особисте волевиявлення особи, яке в даному випадку з боку позивача мало місце шляхом звернення від [INFO] року до компетентного органу з призначення пенсії, та не є обов”язком останнього, а тому безпідставними є посилання позивача на те, що призначення йому пенсії повинно рахуватися з серня 2002 року та в зв”язку з чим його вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Враховуючи, що з 01.01.2007 року повноваження по призначенню пенсії відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб” перейшли до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, то останнє несе обов”язок перед позивачем за правільність обчислення і нараховування пенсії, у відповідності з діючим законодавством. Відповідно до ст.19 Конституції України „Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов”язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України”. Згідно до ст. 2 КАСУ завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Згідно вимог ст.8 КАСУ, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави та ст.9 КАСУ, де передбачено, що суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, таким є Конституція України, що відповідає принципу верховенства права, який закріплений в ст.8 Конституції України та ст.22 Конституції України, де передбачено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Таким чином, відповідачі діяли не на підставі, не у межах та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а саме: не у відповідності з вимогами Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб”, щодо призначення та відмови в перерахунку пенсії, а тому, вони не можуть вважатися законними та обґрунтованими, оскільки вони направлені на звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод позивача, як громадянина, що суперечить вимогам Основного Закону України та є підставою для задоволення адміністративного позову в указаній частині. Відповідно до ст. 99 КАСУ адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 100 КАСУ „ Пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Якщо суд визнає причину пропущення строку звернення до суду поважною, адміністративна справа розглядується і вирішується в порядку, встановленому цим Кодексом”, що на думку суду має місце в даному випадку, оскільки позивач протягом оскаржуваного часу звертався до відповідачів щодо вирішення вказаного питання та отримував відмову, то останнє є підставою для визнання судом пропуску строку звернення до адміністративного суду з поважних причин.

Результат розгляду: partial