Рішення адміністративного суду від 2008-06-23 00:00:00+03

Позивач проходила військову службу на посаді механіка ВУС-405256А у віддаленій місцевості (селище Сафоново-1, Мурманської області) з 11.07.1985 по 19.02.1992, про свідчать наявні у справі копії архівних матеріалів, копії військового квитка, послужного списку та трудової книжки, наданих позивачкою в обґрунтування своїх позовних вимог. Відповідно до архівної виписки із наказу військової частини 93472 № 123/л від 11.07.1985 по стройовій частині, зазначено що позивачці на підставі наказу Міністра оборони СРСР № 286-76 Постанови РМ СРСР № 2696-1068-1949 служба позивачки у віддаленій місцевості була підставою для здійснення пільгового обчислення вислуги років: один рік служби за півтора, починаючи з 11.07.1985. В матеріалах справи також наявна довідка, видана позивачці для пред'явлення в пенсійний відділ Святошинським районним у м. Києві військовим комісаріатом від 28.03.2008 № 1/62, згідно з якою період військової служби позивачки з 10.07.1985 по 19.02.1992 зараховується у пільговому обчисленні один рік за півтора, на підставі Особової справи № 5 та Постанови РМ СРСР № 2696-1068с від 1949 р. Позивачка є пенсіонером за віком. З наданих нею пояснень та пояснень представника відповідача призначення та нарахування пенсії позивачці здійснено на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»22.11.2006. Відповідач, заперечуючи проти позову, посилається на положення зазначеного вище закону. Відповідно до п.5 Розділ XV «Прикінцеві положення»Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»передбачено, що період роботи до 1 січня 1991 року в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 1 січня 1991 року. Пільгове обчислення страхового стажу застосовується для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та на яких поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, відповідно до Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року N 148 "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26 вересня 1967 року "Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі". Пільгове обчислення страхового стажу провадиться на підставі трудової книжки, або письмового трудового договору, або довідки, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та користування пільгами, передбаченими вищезазначеними нормативно-правовими актами. Відповідно до наданих позивачкою матеріалів нормативним актом, який був підставою для здійснення пільгового обчислення трудового стажу є Постанова РМ СРСР № 2696-1068-1949, на яку зроблено посилання в усіх документах, що підтверджують проходження нею військової служби. Посилання відповідачем на п.5 Розділу XV «Прикінцеві положення»Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»не може бути прийнято судом до уваги з огляду на те, що остання норма визначає перелік нормативно-правових актів союзу РСР, що регулювали саме трудові правовідносини осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та прирівняних до них місцевостях, в той час як позивачка перебувала на військовій службі та мала статус військовослужбовця. Відтак, положення п.5 Розділу XV «Прикінцеві положення»Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»та Указу Президії Верховної Ради СРСР «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі»від 10.02.1960 до порядку пільгового обчислення позивачці вислуги років застосуванню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Частиною 2 ст.2 цього ж Кодексу передбачено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Згідно зі ст.7 та ст.8 Кодексу адміністративного судочинства України одним з основоположних принципів адміністративного судочинства є принцип верховенства права, за яким людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Відповідно до ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя. Згідно зі ст.13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст.17 Конвенції встановлено, що жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Крім того, суд звертає увагу, що правовідносини, які склалися між позивачкою та державою Україна, є такими, що виникають в процесі реалізації права на встановлену державою гарантію для військовослужбовців як складової їхнього правового статусу та будуються на принципі юридичної визначеності. Зазначений принцип не дозволяє державі посилатися на відсутність певного нормативного акта, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах. Як свідчить позиція Суду ЄС у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом -відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, в даному випадку це надання військовослужбовцям певних гарантій, а саме права на пільгове обчислення вислуги років, що передбачалося законодавством Союзу РСР, до складу якого входила і Україна як Українська РСР, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки. Враховуючи на вищезазначене, суд вважає, що відповідач не мав права відмовляти позивачці в проведенні пільгового обчислення загального трудового стажу, посилаючись при цьому на норми права, що регулюють інші за своєю правовою природою суспільні відносини. Відповідно до ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Під час розгляду справи судом, відповідач не виконав покладеного на нього обов'язку в частині доказування правомірності вчинених ним дій. Більш того, судом на виконання вимог ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України було встановлено, що оскаржувані позивачем дії відповідача суперечать вимогам, закріпленим в зазначеній нормі. Зважаючи на вищевикладене та

Результат розгляду: granted