Рішення адміністративного суду від 2008-06-12 00:00:00+03

У лютому 2008 року позивач звернувся до суду з позовом, до відповідача, в якому просив стягнути недоотримані суми одноразової щорічної грошової допомоги, як інваліду війни 2 групи за 2002-2007 роки у розмірі 13921,52 грн. В обґрунтування позову позивач зазначає, що він є інвалідом війни 2 групи та у відповідності до ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» має право на щорічну разову допомогу до 5 травня у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком. Постановою Кіровського міського суду Луганської області від 18 лютого 2008 року позов було задоволено частково. Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що позивач є інвалідом війни 2 групи та відповідно до ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" має право на отримання разової грошової допомоги до 5 травня у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком. З урахуванням норм Законів України «Про Державний бюджет на відповідні роки» та отриманих позивачем сум, суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивача грошову допомогу до 5 травня за 2004-2007 роки у розмірі 8335,60 грн., зокрема : за 2004 рік допомога у розмірі 579,60 грн. (92,45х8-160), за 2005 рік допомога у розмірі 2326 грн. (332х8-330), за 2006 рік допомога у розмірі 2542 грн. (359х8-330), за 2007 рік допомога у розмірі 2888 грн. (406х8-360). В решті позовних вимог відмовлено. Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, а саме, управління зазначило, що виплати були здійсненні правомірно, виходячи із розмірів визначених законами про Державний бюджет України, на кожний бюджетний рік. Особи, які беруть участь у справі до апеляційного суду за викликом не прибули. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Суд апеляційної інстанції при розгляді справи встановив, що [PERSON] є інвалідом війни 2 групи, у зв'язку з чим та відповідно до вимог ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" має право на отримання одноразової грошової допомоги до 9 травня (яка повинна виплачуватися до 5 травня) в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком. У відповідності до ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в редакції, що діяла до 05 травня 2004 року, мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється в розмірі 20 відсотків середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузі економіки України, за попередній рік, яка визначається спеціально уповноваженим центральні» органом виконавчої влади у галузі статистики. За матеріалами Держкомстату середня заробітна плата за попередній рік - 2003, складає: 462,58 гривень. Таким чином, мінімальний розмір пенсії за віком складав (462, 58 гривень х 20 %) 92.50 грн. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», мінімальна пенсія за віком станом на 01.04.2007 року встановлена в розмірі 406 грн. Відповідно до ст. 17, 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», основні соціальні державні гарантії, які є основним джерелом існування, не могуть бути нижчими ніж прожитковий мінімум, розмір якого встановлений законом; мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється лише Законами України та є виключно обов'язковим для всіх державних органів влади, органів місцевого самоврядування, та інших. Фактично позивач отримав від Управління щорічну допомогу до 5 травня у таких розмірах : у 2004 році - 160 грн., у 2005 році - 330 грн., у 2006 році - 330 грн., у 2007 році - 360 грн. При цьому відповідач керувався положеннями Закону України "Про державний бюджет України на відповідний рік" Згідно рішення Конституційного Суду України у справі № 1-27/2004 від 01.12.04 року, положення статті 44 Закону України «Про Державний бюджет України на 2004 рік», які обмежували розмір щорічної разової допомоги відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» - визнані такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), у зв'язку з тим, що вони суперечать конституційному припису, згідно з яким при прийнятті нових законів або внесені змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (стаття 22 Конституції України). Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 р. за № 6-рп ст. 29 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік», якою встановлювався розмір щорічної разової допомоги до 05 травня у розмірах менших, ніж передбачено Законом, визнано такою, що не відповідає Конституції України. Відповідно до ст. 152 ч.2 Конституції України Закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані неконституційними, втрачають силу з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Але частиною 3 цієї статті передбачено, що матеріальна або моральна шкода, спричинена фізичним або юридичним особам актами або діями, визнаними неконституційними, відшкодовується в установленому законом порядку. Враховуючи, що у відповідності до Законів України про Державний бюджет України на 2004, 2007р.р. позивачу сплачена грошова допомога у розмірі меншому, ніж передбачено Законом України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку щодо стягнення з Управління на користь позивача 3467 грн. 60 коп. недоплаченої суми щорічної грошової допомоги до 05 травня, як інваліду війни 2 групи за 2004, 2007 роки. Проте, суд першої інстанції необґрунтовано визнав дії відповідача неправомірними при нарахуванні та виплаті позивачу сум щорічної допомоги до 05 травня, як учаснику бойових дій за 2005, 2006 роки, врахувавши, що ст. 34 Закону України "Про державний бюджет України на 2005 рік", ст. 30 Закону України "Про державний бюджет України на 2006 рік" до теперішнього часу не визнані неконституційними Конституційним Судом України. За таких обставин твердження про їх невідповідність Конституції України є передчасними, бо це є прерогативою саме Конституційного Суду України. Тому не можна стверджувати, що дії відповідача в цій частини були протиправними. Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим постанова суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню.

Результат розгляду: partial