Рішення адміністративного суду від 2008-02-14 00:00:00+02

[PERSON] 24.01.08 р. звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління праці та соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації, Управління парці та соціального захисту населення Городнянської райдержадміністрації про визнання неправомірною бездіяльність органу виконавчої влади та стягнення недосплаченої разової щорічної допомоги інваліду війни І групи в розмірі 9090 грн. відповідно до вимог ст.13 ЗУ „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” від 22.10.93 №3551. З позову виходить, що позивач являється інвалідом війни І групи, що підтверджується посвідченням [NUMBER], виданого Городнянським управлінням праці та соціального захисту населення. Відповідно до ст.13 ЗУ „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” від 22.10.93 №3551 йому щорічно, до 5 травня, повинна надаватись разова грошова допомога у розмірі 10-ти мінімальних пенсій за віком як інваліду війни першої групи. У супереч вимогам вищевказаного Закону за 2005-2007 рр. грошова допомога виплачувалась не в повному обсязі. У 2005 році, відповідно до ЗУ «Про державний бюджет України на 2005 рік», одноразову грошову допомогу було виплачено у розмірі 330 грн., у 2006 році відповідно до ЗУ «Про державний бюджет України», одноразову грошову допомогу було виплачено у розмірі 400 грн., у 2007 році одноразову грошову допомогу було виплачено у розмірі 450 грн. Мінімальна пенсія за віком у 2005 р., відповідно до Закону України №2291-ІV «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»» складала 332 грн., у 2006 році - 359 грн., у 2007 р. - 406 грн. Таким чином, суми виплат мали б складати: у 2005 році - 332х10=3320 грн., у 2006 році - 359х10=3590 грн., у 2007 році - 410х10=4600 грн. За три роки недоплата склала 9090 грн. /3320-330/ + /3590-400/ + /4060-450/ У судовому засіданні позивач підтримав заявлений позов і просить суд стягнути з відповідача суму недоплаченої разової щорічної допомоги, як інваліду війни І групи за 2005-2007 рр. в розмірі 9090 грн. Пояснив, що у 2005 та 2006 рр. не звертався до суду за захистом своїх прав по виплаті щорічної разової допомоги, оскільки тільки 29.12.2007 р. отримав від відповідача довідку про виплачені суми разової грошової допомоги і тому вважає, що не порушив вимоги ст.99 КАС України щодо річного строку звернення до суду. Також вважає, що взагалі згідно вимог Цивільного кодексу України має право на звернення до суду протягом трьох років. Представник відповідача заявлений позов не визнав, надав письмові заперечення які зводяться до того, що фінансування щорічної разової грошової допомоги ветеранам війни до 5 травня здійснюється за рахунок коштів державного бюджету України, у розмірах, установлених законом про державний бюджет на відповідний рік, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.02.2004 р. №177 «Про забезпечення щорічної виплати разової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»». Зокрема, для інвалідів війни першої розмір грошової допомоги у 2005 році становив 400 грн., у 2006 році становив 400 грн., у 2007 році - 450 грн. Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто ГУ праці та соціального захисту населення не проводило нарахування, виплату та не мало законних підстав визначити розміри зазначеної допомоги, оскільки вони визначались законами України про Державний бюджет на відповідний рік. Також відповідно до ст.99 КАС України позивачем пропущений строк звернення до суду за захистом своїх прав по виплатам за 2005-2006 рр., оскільки виплати він отримав у травні місці відповідного року, а звернувся до суду з позовом лише у січні 2008 року. Крім того, у 2005-2006 рр. Конституційним Судом України не приймались рішення щодо неконституційності положень Законів України «Про державний бюджет України на 2005-2006 рр.» При розгляді спірних правовідносин сторона відповідача просить врахувати положення ч.3 ст.152 Конституції України та ст.1175 ЦК України, згідно яких у випадку прийняття законів, які визнаються неконституційними, шкода завдана юридичним, фізичним особам відшкодовується державою, а не її органами виконавчої влади на місцях. Згідно Постанови КМУ №177 від 18.02.2004 р. «Про забезпечення щорічної виплати разової грошової допомоги, передбаченої ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу»», саме міністерство фінансів і Державне казначейство забезпечують щороку до 10 квітня виділення коштів Міністерству праці та соціальної політики для виплати разової грошової допомоги, у розмірах установлених законом про державний бюджет на відповідний рік, і для подальшого перерахування їх місцевим органам праці та соціального захисту населення. Окрім того, представник відповідача просить суд врахувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України щодо неможливості застосування судами положень Конституції України при розгляді даного спору, оскільки тільки в повноваженнях Конституційного Суду України є визнання неконституційними положень Законів. Згідно Рішення Конституційного суду України від 09.07.2007 року положення ст.29, п.13 ст.71 ЗУ „Про державний бюджет України на 2007 рік” визнані не конституційними і втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення, а тому суд не може застосовувати дане рішення, бо виплати позивачу здійснювались до 5 травня 2007 року. У разі задоволення позову, просить суд стягнути недоплачені суми грошової допомоги не з ГУ праці та соціального захисту населення, яке не вважає відповідачем по даному спору, а з держави, яка повинна відповідати в даному випадку на підставі ст.152 Конституції України. Після заслуховування пояснень сторін, судом досліджено у судовому засіданні всі наявні матеріали справи та докази якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення на позов. Розв'язуючи питання, щодо пропущення позивачем строку звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права у 2005-2006 рр., на чому наполягає сторона відповідача, суд прийшов до висновку, що [PERSON] зазначений у ст.99 КАС України строк звернення до суду в дійсності порушив, оскільки він отримав виплати до 5 травня відповідно 2005 та 2006 рр. і повинен був знати про порушене своє право, і тому річний строк звернення до суду повинен обчислюватися з травня 2005 та 2006 рр. Посилання позивача на те, що він дізнався про порушене право тільки 29.12.07 р., з моменту отримання довідки про виплати, є необґрунтованими. Згідно приписів ст.100 КАС України, пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народився [INFO] у с. Ворожба, Лебединського району, Сумської області, зареєстрований проживаючим [ADDRESS]. /а.с.4-5/ З дослідженого у судовому засіданні посвідчення [NUMBER], виданого 06.01.2006 р. Городнянським управлінням праці та соціального захисту населення встановлено, що [PERSON] є інвалідом першої групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни. /а.с.5/ Відповідно до довідки №3347 від 29.12.2007 р. Управління праці та соціального захисту населення Городнянської райдержадміністрації, [PERSON] виплачена разова грошова допомога до Дня Перемоги: у 2005 р. згідно ЗУ «Про державний бюджет України на 2005 рік», як інваліду ІІ групи ВВВ у розмірі 330 грн.; у 2006 р. згідно ЗУ «Про державний бюджет України на 2006 рік», як інваліду І групи ВВВ у розмірі 400 грн.; у 2007 р. згідно ЗУ «Про державний бюджет України на 2007 рік», як інваліду І групи ВВВ у розмірі 450 грн. /а.с.6/ Згідно приписів ч.3 ст.2 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” №3551-ХІІ від 22.10.1993 року, нормативні акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є недійсними. Частина 5 ст.13 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” проголошує, що щорічно до 5 травня інвалідам війни І групи виплачується разова грошова допомога у розмірі 10-ти мінімальних пенсій за віком, інвалоідам війни ІІ групи - 8 мінімальних пенсій за віком. Дія зазначеної норми на 2006 та 2007 рр. зупинялась в частині визначення розміру виплат щорічної разової грошової допомоги згідно із Законом України №489-V від 19.12.2006 року «Про Державний бюджет України на 2007 рік» та Законом України №3235-ІV від 20.12.2005 року «Про Державний бюджет України на 2006 рік». Згідно ст.34 Закону України N2285-IV від 23.12.2004 р. «Про Державний бюджет України на 2005 рік» виплата щорічної разової допомоги відповідно до Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” інваліду війни ІІ групи складає 330 гривень. Згідно ст.30 Закону України N3235-IV від 20.12.2005 р. «Про Державний бюджет України на 2006 рік» виплата щорічної разової допомоги відповідно до Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” інваліду війни І групи складає 400 гривень. Згідно ст.29 Закону України N489-V від 19.12.2006 р. «Про Державний бюджет України на 2007 рік» виплата щорічної разової допомоги відповідно до Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” інваліду війни І групи складає 450 гривень. На підставі ст.17&sup1; Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених статтями 12-16 цього Закону, здійснюють органи праці та соціального захисту населення через відділення зв'язку або через установи банків (шляхом перерахування на особовий рахунок отримувача) пенсіонерам - за місцем отримання пенсії. Статтею 55 Конституції України зазначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Стаття 22 Конституції України наголошує, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 р. №6-рп/2007 ст. 29 ЗУ „Про державний бюджет України на 2007 рік” та п. 13 ст.71 зазначеного вище Закону, яким зупинено на 2007 рік дію ч.5 ст.13 ЗУ „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” визнано такими, що не відповідають Конституції України, і положення даних норм втрачають чинність. Рішення Конституційного Суду України має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей зазначених законів, що визнані неконституційними. За таких підстав, суд прийшов до висновку, що позивачу, як інваліду війни І групи неправомірно здійснено в заниженому розмірі виплату разової грошової допомоги за 2007 рік, оскільки мінімальна пенсія за віком відповідно до ст.62 ЗУ „Про державний бюджет України на 2007 рік” та ст.28 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» становить 410,06 грн., то враховуючи вимоги ст.13 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» сума виплати повинна була складати 4100,60 грн. /410,06 грн. х 10 мінімальних пенсій за віком/. Враховуючи проведену виплату відповідачем [PERSON] у 2007 році грошової допомоги, в розмірі 450 грн., недоплачена частина разової щорічної допомоги становить 3650,60 грн. Розв'язуючи позов в частині стягнення з відповідача на користь [PERSON] невиплаченої частини разової грошової допомоги за 2005-2006 рр., суд прийшов до висновку, що у цій частині позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що положення ст.34 ЗУ «Про державний бюджет України на 2005 рік» та ст. 30 ЗУ «Про державний бюджет України на 2006 рік» звужують обсяг існуючих прав позивача, передбачені ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в частині розміру разової виплати як інваліду війни, однак відповідні рішення Конституційного Суду України про визнання неконституційними положення зазначених Законів, не приймались. Згідно роз'яснень п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 р. «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», суд не може, застосувавши Конституцію як акт прямої дії, визнати неконституційними закони чи правові акти, перелічені в ст.150 Конституції, оскільки це віднесено до виключної компетенції Конституційного Суду України. Крім того, враховуючи вимоги ст.100 КАС України, позивачу слід відмовити в задоволенні позовних вимог за порушене його право у 2005-2006 рр., так як ним пропущений строк звернення до адміністративного суду, і на цьому наполягає сторона відповідача. Суд не приймає до уваги твердження стороною відповідача що: Головне управління праці та соціального захисту населення облдержадміністрації не проводило нарахування, виплату та не мало законних підстав визначити розміри зазначеної допомоги, оскільки вони є необґрунтованими, зважаючи на приписи ч.1 ст.17&sup1; ЗУ “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, згідно якої щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених статтями 12-16 цього Закону, здійснюють органи праці та соціального захисту населення. На підставі викладеного,

Результат розгляду: partial