Рішення адміністративного суду від 2008-02-26 00:00:00+02

[PERSON] працює на посаді Голови військового місцевого суду Київського гарнізону. [PERSON] працює на посаді заступника Голови військового місцевого суду Київського гарнізону. [PERSON], [PERSON], [PERSON]працюють на посадах судді військового місцевого суду Київського гарнізону. [PERSON] згідно Указу Президента України № 1297/2007 від 28.12.07р. переведений з посади судді військового місцевого суду Київського гарнізону на посаду судді військового місцевого суду Рівненського гарнізону з 30.01.08р. (наказ Голови ВМС КГ № 12-п від 30.01.08р.). Кабінетом Міністрів України 30 червня 2005 року прийнято постанови №513 «Про оплату праці Голови та заступників Голови Конституційного Суду України»та №514 «Про оплату праці Голови, першого заступника Голови та заступника Голови Верховного Суду України», якими надано зворотню дію в часі - набрання їх чинності з 1 червня 2005 року. На підставі цих нормативних актів зазначеним особам були підвищені посадові оклади та встановлені відповідні системи оплати їх праці. По відношенню суддів цих судів, лише 3 вересня 2005 року Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову №865 «Про оплату праці суддів», якою підвищено їм посадові оклади пропорційно до окладів голів та заступників голів названих судів, однак набрання чинності цієї постанови було визначено на майбутнє -з 1 січня 2006 року (пункт 5 цієї Постанови КМ України). Згідно частини другої статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Частина друга статті 19 Конституції України зобов'язує органи державної влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Зазначені конституційні вимоги поширюються на всі без винятку органи державної влади, у тому числі й на вищий орган в системі виконавчої влади, яким є Кабінет Міністрів України. Відповідно до частини четвертої статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України. До повноважень Кабінету Міністрів України статтею 8 Закону України «Про оплату праці»від 24 березня 1995 року віднесено визначення умов оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з державного бюджету. Цим Законом встановлено й порядок організації оплати праці, який здійснюється, зокрема, на підставі законодавчих актів, тобто законів, та інших нормативних актів ( частина перша статті 5 цього Закону). Він також передбачає гарантії дотримання прав щодо оплати праці, забороняючи суб'єктам організації оплати праці в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Цей Закон допускає регулювання питань оплати праці й іншими законами. Згідно частини четвертої статті 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату не нижчу від визначеної законом. Визначальним актом, який регулює питання оплати праці суддів є Закон України «Про статус суддів». Він встановлює гарантії незалежності суддів, включаючи їх матеріальне і соціальне забезпечення, у тому числі гарантії права щодо оплати праці. Відповідно до частини першої статті 126 Конституції України незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України. Частиною другою статті 44 Закону України «Про статус суддів»передбачено, що розміри посадових окладів суддів встановлюються у відсотковому відношенні до посадового окладу Голови Верховного Суду України і не можуть бути меншими від 50 відсотків його окладу. Посадовий оклад судді не може бути меншим від 80 відсотків посадового окладу голови суду, в якому працює суддя. Тобто, згідно з цією нормою гарантований мінімальний посадовий оклад судді не може бути меншим встановленого статтею 44 цього Закону в співвідношенні до окладу Голови Верховного Суду України. Недодержання цього принципу є порушенням конституційного права суддів на отримання заробітної плати не нижче, від визначеної законом, та порушенням конституційних гарантій щодо незалежності та недоторканності суддів. Таким чином, Кабінет Міністрів України допустив бездіяльність, оскільки не привів посадові оклади суддів у відповідність з вимогами статті 44 Закону України «Про статус суддів». Лише 3 вересня 2005 року відповідач свою бездіяльність із зазначеного питання припинив прийняттям Постанови №865 «Про оплату праці суддів», затвердивши схеми посадових окладів інших керівників та суддів Конституційного Суду України, керівників та суддів інших судів загальної юрисдикції, якою привів оклади суддів у відповідність з встановленим частиною другою статті 44 Закону України «Про статус суддів»співвідношенням до посадових окладів Голови Верховного Суду України та голови суду, в якому працює суддя. Однак, Кабінет Міністрів України, припинивши свою бездіяльність, не усунув порушення вимог частини другої статті 44 Закону України «Про статус суддів»і не привів оклади суддів усіх судів України до встановленого цією нормою співвідношення, одночасно з окладом Голови Верховного Суду України, а саме з 1 червня 2005 року, оскільки визначив набуття чинності Постановою від 3 вересня 2005 року №865 «Про оплату праці суддів»тільки з 1 січня 2006 року (пункт 5 Постанови). Зазначені обставини встановлені Вищим адміністративним судом України при розгляді справи щодо законності окремих положень постанови КМУ від 03.09.05р. № 865. Постановою Вищого адміністративного суду України від 16.05.07р. встановлено, що пункт 5 цієї Постанови суперечить частині другій статті 44 Закону України «Про статус суддів», тобто є незаконним. Постанова набрала законної сили. Статтею 72 КАС України передбачені підстави звільнення від доказування. Так, згідно частини 1 зазначеної статті обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Враховуючи вищевикладене, не потребує додаткового доказування неправомірність застосування положень постанови КМУ від 03.09.05р. № 865 з 1 січня 2006 року. Отже, з 1 червня 2005 року по 1 січня 2006 року оклади суддів місцевих загальних судів були меншими та не відповідали відсотковому співвідношенню новому розміру окладу Голови ВСУ, зокрема оклади Голови, заступника Голови та суддів військового місцевого суду Київського гарнізону, про що суду пред'явлено відповідні розрахунки бухгалтерії ВМС КГ за червень-грудень 2005 року. Вирішуючи питання про спосіб відновлення порушеного права позивачів суд виходить з наступного. Захист прав в адміністративному судочинстві має бути ефективним. Це означає, що задовольняючи адміністративний позов суд повинен вжити всі заходи для поновлення порушеного права Згідно пунктів 1,2 частини другої статті 162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; про зобов'язання відповідача вчинити певні дії. Перераховані повноваження необхідно розглядати в контексті положень статті 3 Конституції України, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави в особі її органів, до яких належать і органи судової влади, а також в контексті частини першої статті 2 КАС України, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень. Положення статті 3 Конституції України поширюються і на гарантії дотримання прав щодо оплати праці суддів судів загальної юрисдикції. Оскільки Постановою КМУ від 03.09.05р. № 865 було порушено право суддів на оплату праці з 1 червня 2005 року, то воно підлягає захисту та відновленню згідно з принципами верховенства права, рівності, справедливості та законності. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні у справі «Кечко проти України», та положення ч.1 ст. 58 Конституції України про незворотність дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, суд приходить до висновку, що реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Таким чином, суд приходить до висновку про правомірність та обґрунтованість пред'явлених розрахунків доплат грошового забезпечення за червень-грудень 2005 року, а саме: [PERSON] -31 800 грн. 00 коп. та довічне грошове утримання - 22 816 грн. 50 коп., а всього у розмірі 54 616 грн. 50 коп.; [PERSON] - 29 464 грн. 00 коп.;[PERSON] - 25 717 грн. 20 коп.; [PERSON] -28 377 грн. 60 коп.; [PERSON] - 25 717 грн. 20 коп. та [PERSON]- 24 830 грн. 40 коп. Всього - 188 722 грн. 90 коп. Враховуючи вищевикладене, позов визнається судом обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Результат розгляду: granted