Рішення адміністративного суду від 2008-02-27 00:00:00+02

14.12.2007 р. Головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві Качуріним О. В. винесено постанову про арешт коштів боржника № 953/9 від 14.12.2007 р. відповідно до ст. 5, 50 Закону України «Про виконавче провадження»та ст. 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Відкритим акціонерним товариством акціонерним банком „Укргазбанк" 14.12.2007 року отримано постанову про арешт коштів боржника № 953/9 від 14.12.2007 р., винесену при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-1516 від 29.01.2007 року Київського районного суду міста Харкова про стягнення з ДП МВС України „Ресурси" боргу в розмірі 1 068,45 грн. на користь Ушакова В.С. Листом №401-500/11305 від 26.12.2007 року ВАТ АБ „Укргазбанк" повернуло зазначену постанову про арешт коштів без виконання, пославшись на ст. 1074 Цивільного кодексу України, абзац 7 частини третьої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження», із зазначенням, що арешт на кошти боржника, які містяться на рахунках в банківських установах, може бути накладено лише на підставі рішення суду. У зв’язку з тим, що зазначена вище постанова повернута банком без виконання 15.01.2008 р. Головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві Качуріним О. В. відповідно до статей 5, 6, 87 Закону України «Про виконавче провадження»винесено постанову про накладення штрафу № 953/9, якою за невиконання постанови державного виконавця № 953/9 від 14.12.2007 р. про арешт коштів боржника та невиконання законних вимог державного виконавця накладено на директора КРД ВАТ «Укргазбанк»Маломуж С.В. штраф у розмірі 340,00 грн. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд встановив, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з урахуванням наступного. Частиною першою статті 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність»(від 7 грудня 2000 року N 2121-III) визначено, що арешт на майно або кошти банку, що знаходяться на його рахунках, арешт на кошти та інші цінності юридичних або фізичних осіб, що знаходяться в банку, здійснюються виключно за рішенням суду про стягнення коштів або про накладення арешту в порядку, встановленому законом. Звільнення майна та коштів з-під арешту здійснюється за постановою державного виконавця або за рішенням суду. Статтею 1074 Цивільного кодексу України (16 січня 2003 року N 435-IV) визначено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Твердження позивача про те, що абзацом першим пункту 10.1 Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 р. N 22, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 29 березня 2004 р. за N 377/8976, визначено, що обмеження права клієнта щодо розпорядження коштами, що зберігаються на його рахунку/ах, відповідно до статті 1074 Цивільного кодексу України не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком/ами за рішенням суду у випадках, установлених законом, судом не можуть бути прийняті до уваги, та бути підставою для скасування оскаржуваної постанови, з огляду на наступне. Статтею 1 Закону України «Про державну виконавчу службу»(від 24 березня 1998 року202/98-ВР) визначено, що державна виконавча служба входить до системи органів Міністерства юстиції України і здійснює виконання рішень судів, третейських судів та інших органів, а також посадових осіб (далі - рішень) відповідно до законів України. Завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом. Закон України «Про виконавче провадження»(від 21 квітня 1999 року N 606-XIV)визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Положеннями статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» (від 21 квітня 1999 року N 606-XIV) визначено, що примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Відповідно до положень частини другої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»державною виконавчою службою підлягають виконанню такі виконавчі документи: виконавчі листи, що видаються судами, та накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду; ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних та кримінальних справах у випадках, передбачених законом; судові накази, постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу. Статтею 14 Цивільного процесуального кодексу України (від 18 березня 2004 року N 1618-IV) визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Частиною другою статті 368 Цивільного процесуального кодексу України (від 18 березня 2004 року N 1618-IV) визначено, що за кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, видається один виконавчий лист. Частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження»встановлено, що державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Положеннями частини другої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження»визначено, що державний виконавець: здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом. Положеннями частини третьої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження»передбачено, що державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право: одержувати необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки, іншу інформацію; проводити перевірку виконання рішень юридичними особами всіх форм власності, а також громадянами, які провадять підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, що є боржниками за виконавчими документами; здійснювати перевірку виконання юридичними особами рішень стосовно працюючих у них боржників; на виконання рішення суду про стягнення коштів або накладення арешту в порядку, встановленому цим Законом, накладати арешт на грошові кошти та інші цінності боржника, в тому числі на кошти, які знаходяться на рахунках та вкладах в установах банків, інших кредитних установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; використовувати за згодою власника приміщення, в тому числі, що є в комунальній власності, для тимчасового зберігання вилученого майна, а також транспорт стягувача або боржника для перевезення майна; звертатися до органу, який видав виконавчий документ, за роз'ясненням рішення з заявою про видачу дубліката виконавчого документа, порушувати клопотання про встановлення чи зміни порядку і способу виконання, відстрочку та розстрочку виконання рішення; накладати стягнення у вигляді штрафу на громадян і посадових осіб у випадках, передбачених законом; здійснювати інші повноваження, передбачені цим та іншими законами. Статтею 6 Закону України «Про виконавче провадження»визначено, що вимоги державного виконавця щодо виконання зазначених у статті 3 цього Закону рішень є обов'язковими для усіх органів, організацій, посадових осіб, громадян і юридичних осіб на території України. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно з законом. Відповідно до вимог статті 50 Закону України «Про виконавче провадження»(від 21 квітня 1999 року N 606-XIV) звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами в першу чергу звертається на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, в тому числі кошти на рахунках та вкладах боржника в установах банків та інших кредитних організаціях, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів. Готівкові кошти, виявлені у боржника, вилучаються. За наявності даних про кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах та на зберіганні в банках чи інших кредитних організаціях, на них накладається арешт. Положеннями статті 55 Закону України «Про виконавче провадження»визначено, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні в банках або інших фінансових установах. Абзацом другим пункту 10.1 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 р. N 22, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29 березня 2004 р. за N 377/8976, встановлено, що виконання банком арешту коштів, що зберігаються на рахунку клієнта, здійснюється за постановою державного виконавця про арешт коштів, прийнятою на підставі рішення суду про стягнення коштів або про накладення арешту, у порядку, установленому законом. Зі змісту статті 88 Закону України «Про виконавче провадження»вбачається, що за порушення вимог цього Закону, невиконання законних вимог державного виконавця громадянами чи посадовими особами на винних осіб за постановою начальника відповідного органу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований, накладається штраф від десяти до тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у порядку, передбаченому законом. Проаналізувавши матеріали справи та пояснення представників сторін в судових засіданнях в їх сукупності, суд дійшов висновку, що дії державного виконавця є правомірними та такими, що відповідають вимогам Закону, так як дія статті 1074 Цивільного кодексу України не може бути поширена на правовідносини щодо здійснення примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які врегульовані Законом України "Про виконавче провадження", оскільки останні не є цивільно-правовими. Крім того, постанова відповідача № 953/9 від 14.12.2007 р. прийнята з метою забезпечення виконання рішення суду, в межах повноважень та у спосіб, встановлений законом, оскільки державною виконавчою службою підлягають виконанню такі виконавчі документи як виконавчі листи, що видаються судами на виконання рішення, яке набрало законної сили. Враховуючи вказані обставини, суд прийшов до висновку, що посилання директора КРД ВАТ АБ «Укргазбанк»на те, що постанова № 953/9 від 14.12.2007 р. підлягає поверненню без виконання, суперечить чинному законодавству України, в тому числі вимогам Закону України «Про виконавче провадження», оскільки постанова державного виконавця про арешт коштів, яка винесена на підставі та у зв’язку з виконанням рішення суду про стягнення коштів, є обов'язковою для виконання. При цьому винесення судом додаткового рішення про арешт коштів чинним законодавством не вимагається. Враховуючи те, що постанова Головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві № 953/9 від 14.12.2007 р. повернута без виконання саме директором КРД ВАТ АБ «Укргазбанк»С.В.Маломуж, який не мав на вчинення таких дій законних підстав та повноважень, що призвело до несвоєчасного виконання судового рішення, а невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою накладення штрафу, у визначеному законом розмірі, суд дійшов висновку про правомірність прийнятого відповідачем рішення про накладення штрафу. Щодо зазначення державним виконавцем в мотивувальній частині оскаржуваної постанови посилання на статтю 87 Закону України «Про виконавче провадження»можна встановити, що це є технічною опискою, оскільки відповідальність за вказане порушення передбачена статтею 88 Закону України «Про виконавче провадження». У відповідності до частини другої статті 19 Конституції України (№254к/96-ВР від 28.06.1996р.) органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд також бере до уваги, що згідно з частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони зокрема: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7)з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8)пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Суд вважає, що відповідач діяв у відповідності з зазначеними вище принципами, визначеними законом. Згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач як суб'єкт владних повноважень довів правомірність прийнятого ним оскаржуваного рішення - постанови про накладення штрафу № 953/9 від 15.01.2008 р. Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. Враховуючи викладене та

Результат розгляду: denied