Рішення адміністративного суду від 2008-01-30 00:00:00+02

первинно [PERSON] звернувся з вищезазначеними позовними вимогами до Ленінського районного суду м. Вінниці. 07.11.2007р. ухвалою судді Ленінського районного суду Федчишина С.А. за колопотанням представника відповідача вищезазчену справу було предано за підстудністю до Вінницького окружного адмінстративного суду. Ухвалою судді Вінницького окружного адмінстративного суду Сапальової Т.В. від 19.11.2007р. вказану справу було прийнято до свого провадження і призначено до розгляду. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проходив військову службу у військовій частині 92434 на посаді командира відділення у військовому званні сержант. В період з листопада 1950р. по 6 березня 1953р. виконував спеціальне завдання Військового Міністра Союзу РСР по навчанню танкистів Китайської народної визвольної армії. Так як позивач проходив службу на території Китаю в період бойових дій на його території, то він звернувся до Вінницького обласного військового комісаріату щодо надання статусу учасника бойових дій та відповідного документу на підтвердження цього статусу. Однак 15 червня 2007 року [PERSON] було відмовлено у наданні статусу учасника бойових дій, у зв'язку із відсутністю відомостей, які б підтверджували його безпосередню участь в бойових діях. Позивач вважає неправомірним вищезазначене рішення і таким, що суперечить постанові Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1994 року за № 63 “Про організаційні заходи щодо застосування Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". У зв'язку із чим [PERSON]. був змушений звернутися до суду з позовом про визнання його учасником бойових дій. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, посилаючить на обставини викладені в позовній заяві. Натомість, представник відповідача проти позову заперечував. У судовому засіданні пояснив, що відповідно п. 2 ст. 6 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”до учасників бойових дій належать особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили військову службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів). Згідно з поданою довідкою Цетрального архіву МО Російської Федерації від 10.10.06р. [PERSON]. в період з. 27.10.1950р. по 6.03.1951р. проходив військову службу у в/ч 92434. В період з листопада 1950р. по березень 1951р. виконував спеціальне завдання Військового Міністра Союза ССР по навчанню танкістів Китайської народної визвольної армії, участі в бойових діях не приймав. Оскільки позивач проходив службу у військовій частині, яка не входила до складу діючої армії або до підрозділів забезпечення діючої армії, та не надав підтверджуючих доказів щодо участі в бойових дій, тому позовні вимоги не обґрунтовані і не підлягають задоволенню. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом у справі встановлено, що згідно з довідками Цетрального архіва МО (а.с.5) позивач в період з 30 квітня 1950р. по 24 жовтня 1950р. проходив службу у військовій частині 07911 на посаді ст. телеграфіста у військовому званні “рядовий”. З листопада 1950р. по 6 березня 1953р. в складі полку виконував спеціальне завдання Військового міністра Союзу РСР по навчанню танкистів Китайської народної визвольної армії, 154 відділення танкових полк (військова частина 92434) участі в бойових діях (операціях) в 1950-1953рр. не приймав. В період з 30 квітня 1950р. по 24 жовтня 1950р. проходив службу у в/ч 07911 на посаді телеграфіста. Крім того, згідно з вказаними довідками "в историческом формуляре в/ч 07911 не сведений об участии личного состава в боевых действиях в 1950г. на территории Сев. Кореи с территории Китая". Рішенням засідання комісії Вінницького обласного військового комісаріату по визнаню учасником бойових дій (протокол №10951) [PERSON] було відмовлено у визнанні учасником бойових дій у зв'язку із відсутністю відомостей щодо участі в бойових діях (а.с. 6) Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” ветеранами війни визнаються - учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів). Військовослужбовці Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які за рішенням відповідних державних органів були направлені для виконання миротворчих місій або у відрядження в держави, де в цей період велися бойові дії. Перелік держав, зазначених у цьому пункті, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1994 року за № 63 “Про організаційні заходи щодо застосування Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" затверджено Перелік держав, яким надавалася допомога за участю військовослужбовців Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу і військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ, військовослужбовців Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, і періодів бойових дій на їх території. Учасником бойових дій у розумінні п. 2 ст. 6 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” є особа, яка безпосередньо проходила службу, працювала чи перебувала у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брала участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів). Викладене узгоджується не лише із Законом України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, а витікає зі змісту підзаконних актів, прийнятих у його розвиток. Так, пунктом 5 Інструкції про порядок видачі посвідчень, нагрудних знаків ветеранів війни та листів талонів на право одержання проїзних квитків безплатно і з 50-відсотковою знижкою їх вартості ветеранам війни-військовослужбовцям, які проходять військову службу у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 31.03.1996 р. № 87 і зареєстрованої Міністерством юстиції України 19.04.1996 р. за № 193/1218 встановлено, що підставою для видання посвідчень учасникам бойових дій за правилами п. 2 ст. 6 Закону військовослужбовцям, які були направлені для виконання миротворчих місій або у відрядження в держави, де в цей період велися бойові дії, є надання: витягу з наказу відповідного командира (начальника) про направлення у відрядження, копії посвідчення про відрядження з відповідними відмітками про прибуття та вибуття, витягу з наказу по стройовій частині з військової частини, в яку вони були направлені у відрядження, довідки про участь у бойових діях встановленого зразку, видану військової частиною, яка входила до складу миротворчих сил. Крім того, судом встановлено, що відповідно до Переліку держав і періодів бойових дій на їх території затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1994 року №63, Китай входить до нього, проте в примітці 4 Переліку передбачено, що період бойових дій Переліку з березня по травень 1950р. поширюється лише на особовий склад групи протиповітряної оборони (район міста Шанхая), а період бойових дій з червня 1950р. по липень 1953р. відповідно до примітки 5 -лише на радянські військовій частини і підрозділи, що брали участь у бойових діях у Північній Кореї з території Китаю. За таких обставин, період служби позивача з листопада 1950р. по 6 березня 1953р. не може бути зарахований йому, як період під час якого він брав участь у бойових діях. Відповідно до п. 6 Наказу Міністра оборони України №209 Про затвердження Положення про комісії для розгляду питань, пов'язаних із встановленням статусу ветеранів війни та визначенням осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" при відсутності через незалежні від заявника причини необхідних документів, які підтверджують право громадянина на отримання ним статусу ветерана війни, дозволяється брати до уваги: показання свідків (не менше двох, нотаріально завірених), яків період, що потребує підтвердження, проходили військову службу чи працювали разом із заявником; довідки відповідного періоду, підписані і завірені печаткою; грамоти, фотографії (оригінали); газетні матеріали того часу, який потребує підтвердження; історичні довідки, документи та інші архівні матеріали; документи потрібного періоду, де зазначені прізвище, ім'я тапо батькові заявника; партійні документи, які підтверджують службу чи роботузаявника у відповідний період; інші документи, на підставі яких можливо зробити достовірний висновок по заяві. Бойовим статутом сухопутних військ (ч.1), введеного в дію наказом Міністра оборони СРСР від 06.04.1989р. №900 передбачено, зокрема, визначення бою, удару, вогню, маневру, тобто передбачені бойові дії, на підставі участі в яких особу можна визнати учасником бойових дій. Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивач не надав жодних доказів, передбачених вищезазначеним Порядком, які б підтверджували його участь в бойових діях. Крім того, з поданих[PERSON]. довідок, судом встановлено, що позивач не приймав участі в бойових діях. Враховуючи викладене, суд не знаходить підстав для задоволення заявлених позовних вимог. Разом з тим Постановою Пленуму Верхоного Суду України “Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення”N 5 від 31.03.95 передбачено, що не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов'язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, щодо відсутності підстав у задоволенні позову. А рішенням засідання комісії Вінницького обласного військового комісаріату по визнанню учасником бойових дій (протокол №10951) про відмов у наданні позивачу статусу учасника бойових дій було прийняте у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також у відповідності до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства. В силу ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст. ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Результат розгляду: denied