Рішення адміністративного суду від 2008-09-15 00:00:00+03

Київське міське відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до ТОВ «Укррос-Зерно`про стягнення адміністративно-господарських санкцій у сумі 4 716 грн 67 коп. за невиконання нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у 2001 році. Позовні вимоги позивача обґрунтовано тим, що стаття 19 Закону України від 21 березня 1991 року № 875-XII «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»(у редакції, яка діяла на момент спірних правовідносин) зобов`язує підприємства всіх форм власності створювати робочі місця для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної кількості чисельності працюючих, а якщо працює від 15 до 25 чоловік -у кількості одного робочого місця. Керівники підприємств (об`єднань), установ і організацій не залежно від форми власності і господарювання у разі незабезпечення зазначених нормативів несуть відповідальність у встановленому законом порядку. Статтею 20 зазначеного Закону передбачено, що підприємства (об`єднання), установи і організації не залежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду України соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об`єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом. Штатна чисельність працівників відповідача у 2001 році становила 24 особи, фактично мав бути влаштований на роботу 1 інвалід, однак норматив робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів відповідач не виконав. Відповідач проти позову заперечує з посиланням на порушення позивачем строку позовної давності. Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення пору по суті, суд доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» в редакції, яка діяла на момент спірних правовідносин (далі -Закон), Положенням про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995 № 314 (чинне на момент спірних правовідносин), Порядком сплати підприємствами (об`єднаннями) установами і організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використанню цих коштів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 № 1767 та Положенням про Фонд України соціальної захисту інвалідів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2002 № 1434. Статтею 4 Закону передбачено, що держава створює правові, економічні, політичні, соціально-побутові та соціально-психологічні умови для задоволення потреб інвалідів у відновленні здоров`я, матеріального забезпечення, посильній трудовій та громадській діяльності. Відповідно до положень частини 1 та 2 статті 19 Закону, для підприємств (об`єднань), установ і організацій незалежно від форми власності і господарювання встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 15 до 25 чоловік -у кількості одного робочого місця. Керівники підприємств (об`єднань), установ і організацій незалежно від форми власності і господарювання у разі незабезпечення зазначених нормативів несуть відповідальність у встановленому законом порядку. Згідно звіту про зайнятість інвалідів за формою 10-ПІ за 2001 рік, середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу відповідача становила 24 особи, отже працевлаштуванню підлягав 1 інвалід. Статтею 20 Закону встановлено обов`язок підприємств, установ, організацій сплати відповідним відділенням Фонду України соціального захисту інвалідів штрафних санкцій, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об`єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом. Згідно пункту 4 Порядку сплати підприємствами (об`єднаннями), установами і організаціями штрафних санкцій до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, акумуляції, обліку та використання цих коштів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 № 1767 суми штрафних санкцій перераховуються підприємствами в дохід державного бюджету на рахунки органів Державного казначейства, відкриті в установах Національного банку за балансовим рахунком № [NUMBER] або в установах комерційних банків за балансовим рахунком № [NUMBER] . Штрафні санкції сплачуються підприємствами самостійно не пізніше 15 квітня року, що настає за звітним. Таким чином, у відділень Фонду виникає право на звернення до суду з позовом після 15 квітня року, що настає за звітним, у даному випадку з 16 квітня 2002 року. Виходячи з вимог частини першої, п`ятої статті 103 Кодексу адміністративного судочинства України, останнім днем строку, який закінчується вказівкою на певний день, вважається цей день, а перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Як вбачається з матеріалів справи, Київське міське відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось з відповідним позовом до адміністративного суду тільки 14 серпня 2008 року, при цьому клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду заявлено не було, поважних причин пропущення строку не зазначено. Статтею 100 зазначеного Кодексу передбачено, що пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Відповідач просить відмовити у задоволенні адміністративного позову з підстав пропущення строку звернення до суду. Враховуючи, що позивачем не заявлено відповідного клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, не доведено поважності причин пропущення цього строку, з дня виникнення спірних правовідносин пройшов значний проміжок часу і відповідач наполягає на відмові у задоволенні позовних вимог саме з причини пропущення строку звернення до суду, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Результат розгляду: denied