Рішення адміністративного суду від 2008-07-09 00:00:00+03

Позивач - [PERSON] - звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до УМВС України в Рівненській області про стягнення заборгованості по виплаті грошової допомоги в розмірі 4110,70 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що при звільненні з УМВС України в Рівненській області в запас Збройних Сил України за пунктом 64 «и» Статуту (за сімейними обставинами) йому не було виплачено грошової допомоги, передбаченої Постановою КМ України від 17.07.1992 р. № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їх сімей». На прохання виплатити позивачу заборгованість з виплати грошової допомоги йому було відмовлено, мотивуючи тим, що така виплата здійснюється лише при виході на пенсію. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просить позов задовольнити. Представник відповідача позов не визнала та надала пояснення, які співпадають з позицією, викладеною в поданих суду письмових запереченнях, а зокрема зазначила, що позивач не мав права пенсію та нарахування грошової допомоги, яка нараховується відповідно до ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у редакції від 04.04.2006 р. № 3591, яка набрала чинності з 01.01.2007 р. Крім того вказує, що порядок проходження служби в ОВС визначено «Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 р. № 114, отже передбачені законодавством про працю норми виплати грошової допомоги і порядок вирішення спорів про останню не поширюється на склад військовослужбовців а прирівняних до них осіб, а тому просить в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає з таких підстав. Позивач - [PERSON]- з 27.07.2000 р. по 01.11.2007 р. проходив службу в органах внутрішніх справ - УМВС України в Рівненській області, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 6-8) та не заперечується відповідачем. Як вбачається з витягу з наказу начальника УМВС України в Рівненській області № 174 о/с від 31.10.2007 р. (копія - а.с. 10) позивач згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України звільнений з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил (з поставленням на військовий облік» за пунктом 64 «и» (за сімейними обставинами), вислуга років на день звільнення становить 11 років 02 місяці 16 днів. Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» із змінами, внесеними згідно із Законом України від 11.05.2007 р. N 1014-V, особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Отже законом передбачена виплата одноразової грошової допомоги лише особам, які мають право на пенсію за цим Законом. З матеріалів справи вбачається, що позивач не має права на пенсії за ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», і, відповідно, йому правомірно було відмовлено відповідачем у нарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні. Покликання позивача на ст. 116 Кодексу законів про працю України є безпідставними, оскільки дані правовідносини регулюються Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 р. № 114. Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок, щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС України). Доводи, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, є безпідставними, необґрунтованими, такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки спростовуються вищевикладеним та наявними в справі доказами. Натомість, відповідач належними і допустимими доказами довів правомірність вчинення своїх дій. Судові витрати (державне мито) на підставі ст. 94 КАС України залишаються за позивачем.

Результат розгляду: denied