Рішення адміністративного суду від 2008-07-10 00:00:00+03

18 квітня 2008 року [PERSON] звернулася до суду з адміністративним позовом до Управляння праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області про стягнення заборгованості по щорічній допомозі на оздоровлення. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та обставини викладені в позовній заяві та зазначила, що вона є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС другої категорії, посилаючись на ст.48 Закону України „Про статус і соціальний статус громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи” та має право на щорічну допомогу на оздоровлення в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат. Оскільки Управляння праці та соціального захисту населення за період 2005- 2007 років повною мірою таких виплати не здійснювало, у зв'язку з чим виникла заборгованість на загальну суму 2718 грн. 00 коп., яку вона просить стягнути. Представник відповідача позов не визнала та пояснила, що при нарахуванні та виплаті позивачеві щорічних виплат на оздоровлення за 2003 - 2007 роки Управляння праці та соціального захисту населення проводило на підставі Закону України „Про статус і соціальний статус громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи” та Зоконів України „Про державний бюджет України на 2004-2006 роки” окрім того виходили з положень постанови Кабінету Міністрів „Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” від 26.07.1996 року № 836 та постанови Кабінету Міністрів України „Про щорічну допомогу на оздоровлення громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” від 12.07.2005 року № 562, відповідно до яких була й виплачена належна позивачці допомога. Представник відповідача просила в задоволені позовних вимог [PERSON] відмовити. Заслухавши пояснення позивачки, представника відповідача, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд встановив наступне. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням [NUMBER] від 18 листопада 19962року. (а.с. 11). В березні 2008 року позивачка [PERSON] звернулася до Управляння праці та соціального захисту населення з заявою про здійснення виплат щорічної допомоги на оздоровлення відповідно до вимог п.4 ст.48 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи” від 22.02.1991 р. № 796 -ХІ (зі змінами), визначено, що щорічна допомога на оздоровлення виплачується в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат. Відповідно до ч.4 ст.48 Закону України „ Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” від 22.02.1991р. № 796 -ХІІ (зі змінами) ,визначено, що щорічна допомога на оздоровлення виплачується в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат. Проаналізувавши діюче законодавство, суд прийшов до висновку про те, що згідно ст.22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, держава не вправі допустити звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, у тому числі й осіб, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, відносно яких Закон (№ 796- ХІІ) встановив, що нормативні акти органів державної влади і органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, передбачені цим Законом , є недійсними. При цьому суд приймає до уваги правову позицію Конституційного Суду України, який неодноразово розглядав питання щодо конституційності положень законів України про державний бюджет України у частині обмеження пільг, компенсацій і гарантій , на які відповідно до чинного законодавства мають право окремі категорії громадян. Тому конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (254к/96-ВР), тобто є неконституційними положення, зокрема ст.44 Закону України „ Про державний бюджет України на 2004 рік”. З таких підстав суд приходить до висновку про те, що положення Законів „Про держаний бюджет України” не можуть бути застосовані, оскільки вони суперечать нормам Конституції України про недопустимість звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесенні зміни до чинних законів (ч.3 ст.22 Конституції України ( 254 к/96 - ВР). Згідно ст.17 ч.1 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини” суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 протоколу №1 до Конвенції „кожна людина ... особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своїх прав власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Розглядаючи борги в сенсі поняття „власності” яке міститься у ст.1 ч.1 Протоколу №1 до Конституції і яке не обмежено лише власністю на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, борги, що становлять майно, можуть також розглядатися як „майнові права”, і , таким чином, як власність. Тому при розгляді справи „Кечко проти України” Європейський суд з прав людини зауважив, що межах свобод дій держави визначити, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчувати виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідно для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах , доки відповідні положення є чинними. У з'вязку з цим, Європейський Суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів - закону України, відповідно якому встановлені надбавки з бюджету і який є діючим, та Закону України „Про Державний бюджет” на відповідний рік, де положення основного Закону, на думку уряду України, перевали як lex specialis. Суд не прийняв аргумент уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (п. рішення Кечко проти України). Тому доводи представника відповідача про посилання на відсутність фінансових можливостей держави не можуть бути прийняті. Посилання представника відповідача на те, що спеціальний Закон „lex specialis”, тобто закон України ”Про державний бюджет України” на відповідний рік, має перевагу перед Законом України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” від 22.02.1991р. № 796 -ХІІ, який встановив обмеження пільг, компенсацій і гарантій, на які відповідно до чинного законодавства мають право окремі категорії громадян, не можуть буди прийняті до уваги, оскільки звуження змісту та обсягу прав шляхом прийняття нових законів, внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України не допускається. Оскільки правові положення, які передбачають щорічну допомогу учасникові ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС є чинним, і позивачка є такою, має право на її одержання, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах. Таким чином позивачці як учасникові ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, повинні були сплачувати : - 2005 році - 1283,30 грн. ( 262 х 5 ) - 2006 році - 1650грн. ( 350 х 5 ) - 2007 році - 1900 грн. ( 400 х 5 ) , всього 2718 грн. Щорічна допомога на оздоровлення у відповідності до ч.5 ст.48 Закону Законом України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” виплачується громадянам за місцем їх проживання органами соціального захисту населення. Згідно ст.8 Конституції України, в Україні визначається і діє принцип верховенства права. На підставі викладеного суд приходить до переконання, що позивач має право на отримання недоплаченої щорічної допомоги на оздоровлення, як постраждалий від наслідків аварії на ЧАЕС. Згідно з абзацом 1,2 пункту 3 Розділу VII «Прикінцевих та перехідних положень» КАС України, судовий збір при зверненні до адміністративного суду сплачується у порядку та розмірах, визначених Декретом Кабінету Міністрів України „Про державне мито”. Стаття 4 Декрету Кабінету міністрів України „Про державне мито” визначені особи, які звільняються від сплати державного мита. Приймаючи до уваги, що позивачка від сплати судового збору звільняється, то судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Результат розгляду: granted