Рішення адміністративного суду від 2008-05-19 00:00:00+03

до Вінницького окружного адміністративного суду надійшов позов [PERSON] до Управління МВС України у Вінницькій області про зобов'язання провести перерахунки вислуги років для призначення пенсії. Позовні вимоги мотивовані тим, навчаючись у Воронезькій спеціальній школі міліції МВС СРСР з 1987р. по 1990р. за рішенням Уряду СРСР позивач неодноразово залучався до виконання спеціальних завдань по нормалізації обстановки, відновлення законності та правопорядку в умовах надзвичайного збройного конфлікту на території Республік Закавказзя. Крім того, рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 19 червня 2006 року, яке набрало законної сили, [PERSON] визнано учасником бойових дій та видано свідоцтво встановлено зразка. У зв'язку із чим, позивач неодноразово звертався до керівництва УМВС України у Вінницькій області з проханням провести перерахунок вислуги років на пільгових умовах, мотивуючи це тим, що при відрядженні до Республік Закавказзя він виконував спеціальні завдання у воєнний час. Однак, УМВС України у Вінницькій області відмовило позивачеві у перерахунку пільгової вислуги років, посилаючись на пп. “а”п. 3 Постанову КМУ від 17 липня 1992 року №393. [PERSON] не погоджуючись із вищезазначеним, був змушений звернутися з позовом до Вінницького окружного адміністративного суду, в якому просить перерахувати його пільгову вислугу років, з розрахунку один місяць служби за три календарних місяці, оскільки він під час проходження служби залучався до виконання спеціальних завдань у воєнний час. У судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, просив суд їх задовольнити. Представник Вінницького обласного військового комісаріату проти позову заперечував, суду повідомив, що відповідно до положень пп. “а”п. 3 Постанови КМУ №393 від 17 липня 1992 року №393 до вислуги років для призначення пенсії особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ зараховується на пільгових умовах участь у бойових діях у воєнний час. А оскільки позивачем не надано жодного доказу який би підтверджував факт запровадження воєнного часу у місцях виконання ним спеціальних завдань, позов не підлягає задоволенню. Крім того, представник відповідача в судовому засіданні просив суд відмовити в позові через пропущенням позивачем річного строку звернення до суду, передбаченого ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України, так як позивач знав про порушення своїх прав ще з 2006 року та за їх захистом до суду у встановленому порядку не звертався. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом у справі встановлено, що [PERSON] з 1987р. по 1990р. навчався у Воронезькій спеціальній середній школі міліції (ВССШМ) МВС СРСР і за рішенням Уряду СРСР неодноразово залучався до виконання спеціальних задач в умовах надзвичайного стану та при збройних конфліктах, по нормалізації обстановки, відновлення законності та правопорядку на території Республік Закавказзя, що підтверджується виписками наказів ВССШМ МВС СРСР в матеріалах адміністративної справи. Відповідно до рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 19 червня 2006 року, яке набрало законної сили, [PERSON] визнано учасником бойових дій. Також судом встановлено, що позивач неодноразово звертався до УМВС України у Вінницькій області з проханням провести перерахунок пільгової вислуги років, так зокрема, в жовтні 2006 року, однак йому було відмовлено у перерахунку пільгової вислуги років, мотивуючи тим, що позивач не брав участі у бойових діях у воєнний час. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходить з наступного. Так, ст. 15 Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб”встановлено, що особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д" статті 1-2 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом і які є ветеранами війни, та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" ( 3551-12 ), пенсії за вислугу років підвищуються в порядку і на умовах, передбачених зазначеним Законом. А в ст. 17-1 цього Закону йдеться про те, що порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пп. “а” п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. N 393 “Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей”до вислуги років для призначення пенсії особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ зараховується на пільгових умовах участь у бойових діях у воєнний час як один місяць служби за три місяці. Разом з тим, з матеріалів адміністративної справи судом встановлено, що [PERSON] під час проходження служби в Республіках Закавказзя виконував спеціальні завдання по нормалізації обстановки, відновлення законності та правопорядку в умовах надзвичайного стану та міжнаціональних збройних конфліктів, натомість позивачем не надано жодних підтверджуючих доказів його участі у бойових діях у воєнний час. Вказане цілком узгоджується із Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1994 року за № 63 “Про організаційні заходи щодо застосування Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”якою затверджено "Перелік держав, яким надавалася допомога за участю військовослужбовців Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу і військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ, військовослужбовців Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, і періодів бойових дій на їх території", і до якого не увійшли Республіки Закавказзя, де виконував спеціальні завдання позивач. Таким чином, суд не знаходить правових підстав для задоволення позовних вимог. Крім того, суд бере до уваги і клопотання представника відповідача щодо відмови у задоволенні позову у зв'язку із пропущенням строку звернення до суду, і вважає, що це є правомірною підставою для відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного. Частиною 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 100 Кодексу адміністративного судочинства України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Якщо суд визнає причину пропущення строку звернення до суду поважною, адміністративна справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач знав про порушення свого права ще з 2006 р., що підтверджується наявними у адміністративній справі матеріалами, зокрема, листами УМВС у Вінницькій області про відмову у перерахунку пільгової вислуги років, але в установлений строк не звернувся до суду з позовом, крім того, ним не доведено поважності пропущення строку для звернення до суд, а тому суд вважає за доцільне відмовити у задоволенні даного позову. Згідно зі ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Дослідивши матеріали адміністративної справи та проаналізувавши норми чинного законодавства, суд приходить до висновку відмовити у задоволенні позову.

Результат розгляду: denied