Рішення адміністративного суду від 2008-07-03 00:00:00+03

11 червня 2007 року [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Вінниці з позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області про визнання дій неправомірними та поновлення на службі. 04 липня 2007 року вищевказану справу було передано до Замостянського районного суду м. Вінниці у зв'язку зі зміною місця проживання позивача. За клопотанням представника відповідача ухвалою Замостянського районного суду від 07.11.2007 р. справу було передано Вінницькому окружному адміністративному суду (вх. 105 від 11.01.2008 р.). Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 14 січня 2008 року справу справу за позовом [PERSON] до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області про визнання дій неправомірними та поновлення на службі було прийнято до провадження. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працював в органах внутрішніх справ з 01.10.1986 р. В 1998 р. позивач перебував на посаді старшого оперуповноваженого відділу державної служби боротьби з економічною злочинністю Вінницького міського Управління МВС України у Вінницькій області, в грудні 1998 р. був переведений до відділення ДСБЕЗ Староміського РВ ВМУ УМВС України у Вінницькій області. За результатами перевірки оперативно-службової діяльності відносно позивача було порушено кримінальну справу. В березні 1999 р. позивачу повідомлено про його звільнення з органів внутрішніх справ. Позивач посилається на те, що з наказом про звільнення ознайомлений не був, вважає, що його звільнено незаконно та просить суд поновити його на службі в органах внутрішніх справ. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. При цьому позивач суду пояснив, що з наказом про своє звільнення він ознайомлений не був. Вважав, що його звільнено у зв'язку з порушенням відносно нього кримінальних справ. Провадження по одній з яких було закрито за відсутністю складу злочину. До суду не звертався, оскільки вважав, що проти нього порушена кримінальна справа, тому це може перешкодити вирішенню спору про поновлення на службі. Представник відповідача позов не визнав, посилаючись на письмові заперечення, у яких, зокрема, зазначено, що [PERSON], працюючи на посаді старшого оперуповноваженого ВДСБЕЗ Вінницького МУ УМВС, допускав грубі порушення законності та службової дисципліни, внаслідок чого було приховано 13 злочинів і осіб, що їх скоїли не притягнуто до відповідальності. Крім того, представник відповідача суду пояснив, що позивач був звільнений не у зв'язку з кримінальними справами відносно нього, а за результатами атестації, з якими він погодився. Наказ про звільнення не оскаржував з 1999 р. Також представник відповідача в окремій заяві посилається на пропуск строку звернення до суду, встановлений ст. 99 КАС України та просить відмовити у задоволенні позову і на цих підставах відповідно до ст. 100 КАС України. З приводу пропуску строків звернення до суду позивач суду пояснив, що не міг оскаржити рішення про його звільнення, оскільки проти нього були порушені кримінальні справи. Про результати розгляду справи, порушеної у 1998 р., позивач дізнався у 2006 р. та отримав копію постанови про закриття провадження у справі від 01.06.1999 р. Після цього звертався до керівництва органів внутрішніх справ у Вінницькій області щодо вирішення питання про поновлення його на службі, однак отримав відмову. Крім того, позивач також надав суду ухвалу Замостянського районного суду м. Вінниці від 07.11.2007 р. про поновлення строків звернення до адміністративного суду. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали адміністративної справи, оглянувши особову справу позивача, інші докази по справі, суд встановив наступне. Відповідно до записів у трудовій книжці [PERSON] працював в органах внутрішніх справ на посадах рядового та начальницького складу з 01 жовтня 1986 року по 23.02.1999 р. Згідно з наказом № 16 від 22 січня 1999 року про порушення дисципліни зазначено, що за неналежне виконання своїх обов'язків, що виразилось у зволіканні при розслідуванні матеріалів протоколів і форми досудової підготовки, що призвело до порушення законності [PERSON] звільнити з органів внутрішніх справ. Крім того, позивач був атестований за період служби з лютого 1998 р. по лютий 1999 р. Відповідно до висновку атестації від 20.02.1999 р. зазначено, що атестований [PERSON] займаній посаді не відповідає, звільнити з органів внутрішніх справ. Як вбачається з матеріалів особової справи, позивач був ознайомлений з текстом та висновком атестації від 20.02.1999 р., про що свідчить його підпис та примітка “з текстом та висновком атестації згоден, з текстами наказів ні”. 23.02.1999 р. [PERSON] був звільнений з органів внутрішніх справ наказом начальника УМВС України у Вінницькій області №26 о/с від 23.02.1999 р. за ст. 64 п. “д”(через службову невідповідність). Згідно з розпискою від 06.03.1999 р. [PERSON] отримав військовий квиток, трудову книжку та припис для постановки на військовий облік. Щодо розслідування кримінальних справ, то постановою старшого слідчого прокуратури м. Вінниці від 01.06.1999 р. провадження по кримінальній справі за ст. 165 ч. 1 КК України закрито. Крім того, щодо іншої кримінальної справи відносно позивача за ст. 167 ч. 1 КК України було винесено постанову про закриття кримінальної справи у зв'язку із закінченням строків давності від 15.09.2005 р. Позивач, як вбачається з матеріалів справи, звертався до керівництва органів внутрішніх справ про поновлення його на службі (листи УМВС України у Вінницькій області від 12.01.2006 р., 03.08.2006 р.). У зв'язку з негативним вирішенням даного питання позивач звернувся до суду з позовом про визнання дій незаконними та поновлення на службі в органах внутрішніх справ. Визначаючись щодо заявлених позовних вимог суд виходить з наступного. Положення проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ затверджено постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 р. №114 (далі - Положення). Питання звільнення зі служби визначені у розділі VII Положення, згідно зі ст. 64 якого особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через службову невідповідність (п. “д”). Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що йому повідомили, що його звільнено у зв'язку з розслідуванням кримінальних справ відносно нього. Однак, як вбачається з наказу начальника УМВС України у Вінницькій області №26 о/с від 23.02.1999 р., позивач був звільнений на підставі ст. 64 п. “д”Положення (через службову невідповідність), що також підтверджується іншими матеріалами справи: наказом про порушення дисципліни №16 від 22.01.1999 р., атестацією від 20.02.1999 р., з яким и позивач був ознайомлений, та результати яких не оскаржував. Порядок та підстави проведення атестації встановлені у Положенні, згідно зі ст. 48 якого атестація осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу проводиться на кожній із займаних посад через чотири роки, а також при призначенні на вищу посаду, переміщенні на нижчу посаду і звільненні з органів внутрішніх справ, якщо переміщення по службі або звільнення провадиться по закінченні року з дня останньої атестації, а у виняткових випадках незалежно від цього строку. З матеріалів особової справи позивача та тексту атестації вбачається, що атестація від 20.02.1999 р. проведена повторно. Згідно зі ст. 6 Закону України “Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ”відомості про заохочення та дисциплінарні стягнення, застосовані до осіб рядового і начальницького складу, заносяться в місячний строк до особових справ цих осіб із зазначенням таких даних, зокрема, з відміткою про ознайомлення з наказом та інформацією про те, чи не оскаржував ся наказ про накладення дисциплінарного стягнення (а в разі оскарження -яке рішення прийнято, ким і коли). Згідно з матеріалами особової справи позивача в наказі про застосування дисциплінарних стягнень, та атестації зокрема, відсутні відомості щодо їх оскарження. Таким чином, суд дійшов висновку, про те, що позивач був обізнаний з підставами звільнення, що вбачається з його підпису про ознайомлення з висновком атестації від 20.02.1999 р. та наказами в матеріалах особової справи. Відповідно до ст. 20 Закону України “Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ”особа рядового або начальницького складу має право усно чи письмово послідовно звернутися зі скаргою щодо накладення на неї дисциплінарного стягнення до старшого прямого начальника - аж до Міністра внутрішніх справ України або до суду. Строки оскарження встановлені ст. 21 цього Закону. Так, згідно з ч. 1 та 2 цієї статті дисциплінарне стягнення може бути оскаржено протягом трьох місяців з дня ознайомлення з наказом особи, на яку воно накладено. Пропущений строк для подання скарги може бути поновлено старшим прямим начальником, який має право накладати дисциплінарні стягнення. Крім того, відповідно до ст. 18 Закону України “Про міліцію”при звільненні зі служби в міліції за ініціативою адміністрації у разі відхилення скарги з цього приводу вищестоящими в порядку підлеглості службовою особою чи органом звільнений працівник міліції має право оскаржити звільнення в суд. При цьому суд вважає, що посилання представника відповідача на застосування наслідків, передбачених ст. 100 КАС України, є обґрунтованими та відповідають дійсним обставинам справи. Крім того, частиною 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 100 Кодексу адміністративного судочинства України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Якщо суд визнає причину пропущення строку звернення до суду поважною, адміністративна справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому цим Кодексом. Як встановлено судом, [PERSON] дізнався про своє звільнення та його підстави ще 1999 року, що підтверджується матеріалами особової справи, але в установлений строк не звернувся до суду за захистом своїх прав. Посилання позивача при доведеності поважності строків звернення на відкриті відносно нього кримінальні справи суд не може прийняти до уваги, оскільки перша справа була закрита 01 червня 1999 року, а друга 15 вересня 2005 року у зв'язку із закінченням строків давності. Про результати розгляду кримінальної справи по обвинуваченню позивача за ст. 167 ч. 1 КК України позивач міг дізнатися, зокрема, з листа прокуратури Вінницької області №218 ж від 19.07.2006 р., однак до суду звернувся 11.06.2007 р. Крім того, під час провадження у справі позивач питання про поновлення строків звернення до суду не порушував. Щодо ухвали Замостянського суду м. Вінниці від 07.11.2007 р. про поновлення стоків звернення до суду, то ця обставина не може бути прийнята судом у зв'язку з відсутністю підтвердження постановлення такої ухвали, що підтверджується матеріалами самої адміністративної справи. Таким чином, позивачем не доведено поважності пропущення строку для звернення до адміністративного суду. Тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. В силу ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст. ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Результат розгляду: denied