Рішення адміністративного суду від 2008-06-12 00:00:00+03

[PERSON], [INFO], наказом Міністра оборони України від 27.02.1993 №0341 звільнений у запас за хворобою, прослуживши 34 роки 01 місяць. З 03.03.1999 позивачу встановлено 3 групу інвалідності, а з 19.03.2007 -2 групу інвалідності. Позивач знаходиться на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві і отримує пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб». На своє звернення до відповідача-2 щодо перерахунку пенсії з урахуванням надбавки як інваліду війни 3 групи з 3 березня 1999 року та як інваліду війни 2 групи з 19 березня 2007 року, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, позивач отримав лист Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 19.12.2007 №33007/12, яким позивачу відмовлено в проведенні перерахунку пенсії, в зв'язку з тим, що він вже отримує пенсію з урахуванням такої надбавки. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 4 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»(в редакції, що діяла до 01.01.2006) визначено, що інвалідам війни II групи пенсії підвищуються у розмірі - 350 процентів мінімальної пенсії за віком, інвалідам війни III групи - 200 процентів мінімальної пенсії за віком. Частиною 4 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»(в редакції, що діє з 01.01.2006) передбачено, інвалідам війни II групи пенсії підвищуються у розмірі - 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, інвалідам війни III групи - 30 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність Пунктом «е»ч. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 03.01.2002 №1 «Про підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат окремим категоріям пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного бюджету» встановлено, що виходячи з розміру 19 гривень 91 копійка провадиться розрахунок, зокрема, підвищень, передбачених Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" під час призначення та перерахунку пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення", Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб" та зазначених у пункті 1 і підпункті "а" цього пункту. Як видно з матеріалів справи, відповідачами підвищення пенсії позивачу як інваліду війни до 01.01.2006 обчислювалось, виходячи з суми 19,91 грн., встановленої вказаною Постановою Кабінету Міністрів України від 03.01.2002 №1, а з 01.01.2006 -з суми прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленої відповідними Законами України «Про державний бюджет України на 2006 рік»та «Про державний бюджет України на 2007 рік». В контексті викладених норм Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»та враховуючи зміст Постанови Кабінету Міністрів України від 03.01.2002 №1, суд вважає такі дії відповідачів правомірними. Аналогічна позиція викладена в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.04.2005 №4 «Про окремі питання застосування судами України законодавства про пенсійне забезпечення військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби), осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб». Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Згідно ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Позивач достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, та на спростування обставин, викладених відповідачем, суду не надав. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Крім того, в процесі розгляду справи відповідачі звернулись до суду з заявами, в яких просять відмовити позивачу в задоволенні позовних в зв'язку з закінченням на момент подачі позову строків позовної давності та строку звернення до адміністративного суду. Як видно з матеріалів справи, позовну заяву подано до Окружного адміністративного суду міста Києва 28.12.2007. Згідно ч. 1, 2 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Судом не приймаються до уваги посилання позивача на те, що він дізнався про порушення його права лише у 2007 році, оскільки позивачем в порушення вимог ч.1 ст. 71 КАС України не надано жодних доказів на підтвердження цього факту. Відповідно до ч. 1 ст. 100 КАС України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Враховуючи викладене, в частині позовних вимог щодо зобов'язання Головного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок додаткової пенсії з 3 березня 1999 року до 2004 року включно, виходячи з розміру 200 процентів мінімальної пенсії за віком, а також за 2005 та 2006 роки -виходячи з розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, і виплатити донараховану суму за минулий час, суд відмовляє також з мотивів пропущення строку звернення до адміністративного суду.

Результат розгляду: denied