Рішення адміністративного суду від 2008-11-03 00:00:00+02

Позивачка звернулась до суду з адміністративним позовом, посилаючись на те, що вона є вдовою померлого чорнобильця [PERSON], 1956 р. народження, згідно законодавства України він є особою, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи у зв'язку з ліквідацією її наслідків та мав відповідне посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії, і був інвалідом 2 групи з 16.01.2003 року, а з 01.07.2003 року був визнаний інвалідом 1 групи. Тому, відповідно до ч. 1 ст. 48 Закону України від 28.02.1991 року «Про статус і соціальний захист громадян , які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі Закон № 796 - ХІІ), що діяло на момент встановлення її чоловікові групи інвалідності, передбачалась одноразова компенсація учасникам ліквідації аварії на ЧАЕС, які стали інвалідами в таких розмірах : інвалідам 2 групи в розмірі 45 мінімальних заробітних плат, інвалідам 1 групи в розмірі 60 мінімальних заробітних плат. Статтею 67 цього Закону передбачені конкретні розміри всіх доплат, пенсій і компенсацій, які підвищуються КМУ відповідно до зміни вартості життя і зростання мінімальної заробітної плати. Постановою КМУ № 836 від 26.07.1996 року всупереч Закону України від 28.02.1991 року «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» розміри щорічної допомоги для інвалідів 2 групи встановлені в сумі 284,40 грн., для 1 групи - 379,30 грн. І ці розміри щорічної допомоги на оздоровлення не змінювались до 2005 року, коли Постановою КМУ від 12.07.2005 року № 562 для інвалідів 1 і 2 груп розмір був встановлений - 120 грн. В той же час, Верховною Радою України неодноразово змінювався розмір мінімальної заробітної плати і щорічно затверджувався Державний бюджет. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України ограни державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов'язані діяти лише на підставі і в межах повноважень, та у спосіб, передбачений Конституцією України та Законами України. Вище зазначеними постановами КМУ всупереч Закону № 796-ХІІ, який встановив розмір щорічної допомоги як величину, кратну відносно до розміру мінімальної заробітної плати, зазначеної Законом на час здійснення виплат, установлені конкретні розміри такої допомоги в твердій грошовій сумі , зокрема для учасників ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії - 26,70 грн., та 120 грн. Законами України, що діяли на момент встановлення її чоловікові інвалідності «Про встановлення розміру мінімальної заробітної плати на 2003 рік» від 26.12.2002 року цей розмір складає 185 грн., а з 01.12.2003 р. - 205 грн. Її померлий чоловік ще за життя знав, що в порушення ст.48 Закону № 796-ХІІ у 2003 одноразова грошова допомога йому нараховувалась не повністю. Він неодноразово, з її допомогою, звертався до відповідача та до Головного управління з питань надзвичайних ситуацій та в справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, просив кошти, які повинні виплатити йому відповідно до закону, але в його проханні було відмовлено з посиланням на те, що виплати йому проведені правильно у встановленому розмірі КМУ. Вона вважає, що виходячи із закону № 796-ХІІ її чоловіку повинна була здійснена виплата одноразової допомоги на оздоровлення як інваліду 2 групи за 2003р. - 185грн. х 45 = 8325грн., а з урахуванням проведеної виплати в сумі 284,40грн. вона повинна складати 8040,60грн., а як інваліду 1 групи повинна бути сплачена різниця між 45 мінімальних заробітних плат та 60 мінімальних заробітних плат, з розрахунку 15 мінімальних заробітних плат ( 185 х 15 = 2775грн. - 94,90грн. = 2680,10грн.), а всього сума недоплати складає 10720,70грн. Вказану суму просить стягнути з відповідача на її користь. В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги та просила суд визнати дії відповідача з відмови в перерахунку та виплати щорічної допомоги на оздоровлення неправомірними, та зобов'язати відповідача здійснити виплату недоотриманої щорічної допомоги на оздоровлення в розмірі 1072,70 грн. Представник відповідача Марусєва Л.М. в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян , які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» , а саме частиною першої цієї статті, встановлено, що одноразова компенсація виплачується учасникам ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, які стали інвалідами. Інвалідам першою та другої групи від захворювання, яке пов'язане з ліквідацією наслідків на ЧАЕС був [PERSON], який помер [INFO]., але не позивачка [PERSON]. Тому, вимоги позивачки, щодо стягнення з управління одноразової компенсації на оздоровлення є незаконними, оскільки дана виплата повинна була виплачуватися її покійному чоловікові і даний вид компенсації нерозривно пов'язаний з особистістю людини, тому що вона виплачується як компенсація за шкоду заподіяну здоров»ю [PERSON]. [PERSON] за свого життя не звертався до суду з позовом про стягнення з УПтСЗН про стягнення компенсації на оздоровлення, тобто спір з цього питання ще не виникав. Статтею 16 ЦК України передбачено право кожної особи звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересів. [PERSON] звернулась до суду за захистом прав свого покійного чоловіка у зв'язку з чим не має право претендувати на одноразову компенсацію на оздоровлення оскільки, таке право належало тільки її покійному чоловікові. Дослідивши надані докази, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. В суді встановлено, що учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС був [PERSON], чоловік позивачки, який був інвалідом 2 групи з 16.01.2005р., а з 01.07.2003р. - інвалідом 1 групи від захворювання, яке пов'язане з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС і йому Управлінням на оздоровлення в 2003 році було виплачено 284,40грн. і 94,90грн. у розмірі встановленому КМУ. За життя [PERSON], щодо оскарження проведених виплат, до суду не звертався. В теперішній час з даним позовом звернулася його дружина [PERSON]. Оскільки одноразова компенсація на оздоровлення повинна була виплачуватися її покійному чоловікові, так як даний вид компенсації нерозривно пов'язаний з особистістю людини, тому що вона виплачується як компенсація за шкоду заподіяну саме здоров»ю [PERSON], а не позивачці. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 1219 ЦК України не входить до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, зокрема право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров»я, прав на аліменти, пенсію допомогу або інші виплати встановлені законом. Згідно ст. 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров»я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам сім»ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Посилання позивачки на те, що згідно наказу Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи № 27 від 27.04.1998р. про те, що грошові компенсації, передбачені ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян , які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», якщо вони не були своєчасно виплачені громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, через незалежні від одержувача причин, у разі смерті цих громадян сплачується членом сім»ї померлого, що проживали разом з ним, судом не можуть бути застосовані оскільки в судовому засіданні встановлено, що ці виплати були виплачені в розмірах встановлених КМУ і за життя [PERSON] у зв'язку з незгодою виплачених сум в суд не звертався. На підставі викладеного,

Результат розгляду: denied