Рішення адміністративного суду від 2008-05-22 00:00:00+03

Форми, найменування і порядок прийняття актів державними чи іншими органами залежать від місця даного органу в системі відповідних органів та його компетенції і регламентуються Конституцією України, відповідними законами України та положенням (статутом) про такий орган. Статтею 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Законом України від 06.12.91р. «Про Збройні Сили України»визначено, що правовою основою діяльності Збройних Сил України є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», статути Збройних Сил України, інші закони України, акти Президента України, Кабінету Міністрів України, міжнародні договори України, що регулюють відносини в оборонній сфері. Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України»визначено правовий статус Міністерства оборони України, який є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Організація діяльності Міністерства оборони України визначається законами України та Положенням, яке затверджує Президент України. Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.06р. № 1080 затверджено Положення про Міністерство оборони України, відповідно до якого Міністр на основі та на виконання актів законодавства видає накази і директиви, організовує і контролює їх виконання. Міністр у разі потреби видає спільні з керівниками центральних і місцевих органів виконавчої влади акти. Міністр має право скасовувати накази і директиви підпорядкованих йому органів військового управління. Рада національної безпеки і оборони України відповідно до Конституції України є координаційним органом з питань національної безпеки і оборони при Президентові України. Законом України від 05.03.98р. «Про Раду національної безпеки і оборони України»визначено, що Секретар Ради національної безпеки і оборони України призначається на посаду та звільняється з посади Президентом України і безпосередньо йому підпорядковується. Правовий статус Секретаря Ради національної безпеки і оборони України як державного службовця визначається Президентом України відповідно до Закону України «Про державну службу». Рада керується у своїй діяльності Конституцією України, законами України, указами і розпорядженнями Президента України, а також Положенням, затвердженим Указом Президента України від 30.08.96р. № 772 «Про Раду національної безпеки і оборони України». Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин. Залежно від компетенції органу, який прийняв такий документ, і характеру та обсягу відносин, що врегульовано ним, акти поділяються на нормативні і такі, що не мають нормативного характеру, тобто індивідуальні. Відповідачами прийняті рішення, що зачіпають охоронювані законом інтереси позивача та направлені на регулювання правовідносин щодо перебування [PERSON] на публічній службі. Так, [PERSON]за наказом Міністра оборони України від 31.08.06р. № 520 був відряджений до Апарату Ради національної безпеки та оборони України із залишенням на військовій службі з посади головного спеціаліста відділу воєнної політики та безпеки Національного інституту проблем міжнародної безпеки при Раді національної безпеки і оборони України. Підставами прийняття наказу зазначено клопотання Секретаря РНБО України від 16.05.06р. та лист заступника Секретаря РНБО України -директора Національного інституту проблем міжнародної безпеки від 21.07.06р. Розпорядженням Секретаря Ради національної безпеки і оборони України В. Горбуліна № 559/2006-к від 01.09.06р. позивача призначено на посаду помічника заступника Секретаря Ради національної безпеки і оборони України групи помічників і консультантів заступника Секретаря Ради та Голови комітету Служби Секретаря Ради Апарату РНБО України. Розпорядженням Секретаря Ради національної безпеки і оборони України В. Гайдука № 33/2007-к від 01.02.07р. [PERSON]. звільнений з попередньої посади та знову призначений на посаду помічника заступника Секретаря Ради національної безпеки і оборони України групи помічників і консультантів заступника Секретаря Ради та Голови комітету Служби Секретаря Ради Апарату РНБО України. Розпорядженням Секретаря Ради національної безпеки і оборони України І. Плюща № 484/2007-к від 04.07.07р. позивача було звільнено з роботи в Апараті РНБО України з відрядженням для подальшого проходження військової служби до Міністерства оборони України. Підставою для прийняття наказу про звільнення позивача зазначено лист заступника Міністра оборони України В. Марі від 26.06.07р. № 220/2673. З наведеного листа заступника Міністра вбачається, що до Міністерства оборони України надійшов лист Секретаря РНБО України Плюща І.С. щодо повернення до Збройних Сил України полковника [PERSON], на який надано відповідь про відсутність заперечень щодо направлення позивача в розпорядження Міністерства оборони України разом з приписом і наказом про його звільнення з посади, яку [PERSON]. обіймав у Раді національної безпеки і оборони України. Розпорядженням Секретаря Ради національної безпеки і оборони України І. Плюща від 02.08.07р. за № 570/2007-к внесено зміни до розпорядження Секретаря РНБО України від 04.07.07р. № 484/2007-к, відповідно до якого [PERSON]. звільнений з роботи в Апараті РНБО України та відряджений для подальшого проходження військової служби до Міністерства оборони України з 2 серпня 2007 року. Підставою такого розпорядження зазначено заява [PERSON], довідки Головного військового клінічного госпіталю № 965/3017 від 04.07.07р. та № 24 від 02.08.07р., листок непрацездатності ААЧ № 562897. На підставі розпорядження Секретаря РНБО України від 02.08.07р. № 570/2007-к позивачу видано припис від 03.08.07р. №12/6-1989-12-8 за підписом Секретаря РНБО України Плюща І.С. Зазначеним приписом позивачу запропоновано до 03.08.07р. відбути до Міністерства оборони України для призначення на відповідну посаду в Апараті Міністерства. 03.08.07р. наказом № 46 директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України (по стройовій частині) позивача з 03.08.07р. зараховано до списків особового складу Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України та на всі види забезпечення. Згідно довідки від 06.08.07р. № 12/152-к, яку було видано Апаратом РНБО України для подання до Міністерства оборони України, полковник [PERSON]. проходив військову службу в Апараті РНБО України з 01.09.06р. по 02.08.07р. на посаді помічника заступника Секретаря РНБО України, яка належить до ІІ категорії посад державних службовців. На підставі листа Секретаря РНБО України від 08.06.07р. № 12/6-1456-12-12 видано наказ Міністра оборони України від 05.10.07р. № 946 (по особовому складу), за яким полковника [PERSON] визнано таким, що повернувся із відрядження та призначено старшим офіцером відділу інформаційної політики та військових засобів масової інформації Департаменту гуманітарної політики Міністерства оборони України. 08.10.07р. полковнику [PERSON]видано припис Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України № 226/1/3, за яким позивачу запропоновано відбути в розпорядження директора Департаменту гуманітарної політики Міністерства оборони України в термін до 15.10.07р. Підставою вказаний наказ Міністра оборони від 05.10.07р. № 946. Наказом Тимчасово виконуючого обов'язки директора Департаменту МОУ № 72 від 08.10.07р. (по стройовій частині) полковника [PERSON] направлено до Департаменту гуманітарної політики Міністерства оборони України. Підстава: наказ Міністра оборони України від 05.10.07р. № 946 та припис від 08.10.07р. № 226/1/3. Видання та наявність зазначених актів визнаються сторонами, а тому відповідно до правил, встановлених ст. 72 КАС України, не потребують додаткового доказування. Визнаючи важливість права на працю як основи життєдіяльності людини, Конституція України закріплює та гарантує основні трудові права громадян (статті 43, 44, 45, 46) і встановлює, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості визначаються виключно законами України (пункт 6 частини першої статті 92). Конституційний Суд України у своєму рішенні від 09.07.98р. «Справа за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 Кодексу законів про працю України (справа про тлумачення терміну «законодавство»)» встановив, що особливістю правового регулювання трудових відносин є те, що вони регламентуються розгалуженою системою нормативних актів, прийнятих органами різних рівнів, у тому числі за участю трудових колективів та профспілок. Проте, найбільш соціально важлива частина трудових відносин, яка охоплюється конституційним поняттям «засади регулювання праці і зайнятості», визначається лише законом. Державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України, пов'язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов'язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. (ст. 2 Закону України від 25.03.92р. № 2232-ХІІ «Про військовий обов'язок і військову службу»). Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи тощо. Зміст права на працю полягає у можливості кожної особи заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вільно погоджується (стаття 43 Конституції України). Це право забезпечується обов'язком держави створювати громадянам умови для повного його здійснення, гарантувати рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовувати програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Однак це конституційне право громадянина не може пов'язуватись лише з певною формою трудового договору, який укладається громадянином відповідно до його волевиявлення, а тому виходячи з системного аналізу норм права, закріплених Законами України «Про державну службу», «Про військовий обов'язок і військову службу»та Кодексом законів про працю України, суд не приймає до уваги заперечення відповідача-1 та зазначає, що дія КЗпП України поширюється на всіх працівників, в тому числі й на військовослужбовців з урахуванням положень ст. 142 КЗпП України. Тобто, загальні підстави та порядок виникнення, здійснення та припинення трудових прав та обов'язків встановлено Кодексом законів про працю України. Проте щодо певних категорій працівників діють як загальні, так і спеціальні норми трудового права, встановлені статутами та положеннями про дисципліну, зокрема до такої категорії працівників належать й військовослужбовці. Статтею 6 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу»встановлено, що військовослужбовці Збройних Сил України та інших військових формувань можуть бути відряджені до державних органів, установ і організацій для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі. Перелік посад, які можуть бути заміщені військовослужбовцями в цих державних органах, установах і організаціях, затверджується Президентом України. При цьому суд виходить із наступного тлумачення термінів посада та робота. Відповідно до Наказу Головного управління державної служби України «Про Довідник типових професійних характеристик посад державних службовців (випуск 76)»від 01.09.99р. № 65, посада -це визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу та його апарату, на яку покладено встановлене нормативними актами коло службових повноважень; робота -це певні завдання та обов'язки, що виконані, виконуються чи повинні бути виконані однією особою. Тобто, поняття «посада»є загальним по відношенню до поняття «робота»в межах правових відносин, що виникають між роботодавцем та працівником певної юридичної особи. Указом Президента України від 07.11.01р. № 1053/2001 «Про положення про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців» затверджено Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України (далі -Положення). Відповідно до п. 43 Положення особи офіцерського складу, прапорщики (мічмани) Збройних Сил України за їх згодою можуть бути відряджені до органів виконавчої влади, інших цивільних установ із залишенням на військовій службі. Про призначення на посади та переміщення по службі відряджених військовослужбовців керівники органів виконавчої влади, інших цивільних установ письмово повідомляють Головне управління кадрової політики Міністерства оборони України. При цьому, звільнення з посад відряджених військовослужбовців рішенням керівника органу виконавчої влади, іншої цивільної установи з наступним направленням у розпорядження Міністерства оборони України здійснюється за погодженням з Міністерством оборони України: після виконання обсягу робіт оборонного характеру; за зверненням військовослужбовця; у разі невиконання військовослужбовцем обов'язків за займаною посадою. У разі потреби Міністр оборони України має право у будь-який час відкликати з органу виконавчої влади, іншої цивільної установи відрядженого військовослужбовця за погодженням з керівником органу виконавчої влади, іншої цивільної установи. Звільнений з посади відряджений військовослужбовець направляється в розпорядження Міністерства оборони України зі службовою характеристикою та наказом про звільнення з посади. Після повернення в розпорядження Міністерства оборони України військовослужбовець призначається на посаду, з якої його було відряджено, або на рівну посади (п. 43 Положення). Як зазначалось судом та по суті не оспорюється сторонами у справі, позивача було звільнено з роботи в Апараті РНБО України з відрядженням для подальшого проходження військової служби до Міністерства оборони України розпорядженням Секретаря РНБО України І. Плюща № 484/2007-к від 04.07.07р. зі змінами, внесеними розпорядженням Секретаря РНБО України І. Плюща від 02.08.07р. за № 570/2007-к. Судом враховуються доводи позивача про звільнення його не з посади, а з роботи, проте зі змісту вказаного розпорядження та правовідносин сторін, які є об'єктом дослідження у даній справі, а також з врахуванням визначених ГУ Державної служби України термінів «посада»і «робота», суд приходить до висновку, що звільнення позивача проведено саме з посади помічника заступника Секретаря РНБО України групи помічників та консультантів заступника Секретаря Ради та Голови комітету Служби Секретаря Апарату РНБО України, а зазначення терміну «робота»не впливає на зміст правовідносин сторін та не змінює їх правовий статус. Враховуючи викладене, прийняття розпоряджень Секретаріату РНБО України про звільнення [PERSON] відбулось із дотриманням законодавства та за погодженням Міністра оборони України, а тому доводи позивача щодо їх неправомірності, а також неправомірності дій відповідача-3 щодо зарахування [PERSON] до особового складу Міністерства оборони України є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах актів законодавства. Крім того, суд вбачає за необхідне роз'яснити позивачу, що згідно із пунктом першим статті 31 Закону України «Про державну службу»припинення державної служби службовцем, який займає посаду першої або другої категорії, за його письмовою заявою є відставкою. Позивач, працюючи в Апараті РНБО України, обіймав посаду, яка належала до ІІ категорії, а тому такий службовець має право на відставку. Проте з огляду на особливість та тимчасовість правових відносин між відповідачем-1 та позивачем в силу виконання певної роботи [PERSON] в зв'язку з його відрядженням до Апарату РНБО України, то й норма зазначеної статті щодо права на відставку не може бути розповсюджена на суб'єктивне право позивача та, відповідно, не може бути застосована відповідачем-1 при звільненні [PERSON] Відповідно до частини третьої статті 31 названого Закону відставка приймається або в ній дається мотивована відмова державним органом або посадовою особою, які призначали державного службовця на цю посаду. Враховуючи, що позивач перебував як службовець у підпорядкуванні Міністра оборони України, то і заява позивача від 27.07.07р. про його звільнення не могла бути вирішена відповідачем-1. Згідно п. 79 Положення відряджені військовослужбовці належні види забезпечення (речове майно, продовольчий пайок або компенсації замість них, оплата проїзду у відпустку, медичне обслуговування, компенсація за піднаймання житла) одержують за рахунок Міністерства оборони України за нормами і в порядку, встановленому для відповідних категорій військовослужбовців, за попереднім місцем служби чи військовими комісаріатами за місцем виконання ними своїх обов'язків. Таким чином, позиція позивача про протиправність його звільнення з Апарату РНБО України та направлення до Міністерства оборони України не приймається судом як така, що ґрунтується на вимогах закону, з огляду на ті обставини, що [PERSON]. не знаходився у постійних трудових відносинах з Радою національної безпеки та оборони України, а здійснював встановлені посадові права та обов'язки помічника тимчасово, як службовець, що знаходиться у відрядженні. При цьому суд звертає увагу, що згідно обхідного листка позивача, який заповнюється службовцем при звільненні з роботи, підписи відповідальних осіб відповідача-1 датовані, починаючи з 03.07.07р. та 07.08.07р., тобто зауваження позивача щодо неповідомлення його про звільнення не можуть бути прийняти судом до уваги, оскільки позивача звільнено з 02.08.07р., а обхідний лист він почав заповнювати ще на початку липня. За таких обставин, суд приходить до висновку про безпідставність заявленого позову, а тому відмовляє у задоволенні вимог позивача.

Результат розгляду: denied