Рішення адміністративного суду від 2008-06-09 00:00:00+03

23.11.2007 р. позивач -[PERSON] звернувся із заявою до Державної податкової адміністрації України про ліквідування його ідентифікаційного номеру з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків та інших обов'язкових платежів, виключення з інформаційного фонду відомостей про індивідуальний ідентифікаційний номер та знищення облікової картки з відповідними даними. 23.11.2007 р. позивач -[PERSON] звернувся із заявою до Державної податкової інспекції у Оболонському районі міста Києва з вимогою поставити в його паспорті відмітку про наявність права здійснювати будь-які платежі без ідентифікаційного номеру та завірити підпис відповідальної особи гербовою початковою, зберегти за ним форму обліку платника податків та інших обов'язкових платежів без застосування ідентифікаційного номеру (за прізвищем, іменем та по-батькові), виключити з ідентифікаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб-платників податків та інших обов'язкових платежів відомості про його індивідуальний ідентифікаційний номер та загальні відомості про його, знищити облікову картку. На заяву позивача від 23.11.2007 р. Державна податкова адміністрація України листом № 7250/с/29-2215 від 26.12.2007 р. повідомила, що для вчинення відповідних дій позивачеві необхідно звернутися до неї відповідно до Порядку унесення відмітки до паспорта громадянина України щодо ідентифікаційного номера фізичної особи - платника податків та інших обов'язкових платежів, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України, Міністерства внутрішніх справ України від 19 жовтня 2004 р. N 602/1226, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20 жовтня 2004 р. за N 1345/9944. На заяву позивача від 23.11.2007 р. листом Державна податкова інспекція у Оболонському районі міста Києва № 8241/с/29-204 від 04.12.2007 р. повідомила, що для вчинення відповідних дій позивачеві необхідно звернутися до неї відповідно до Порядку унесення відмітки до паспорта громадянина України щодо ідентифікаційного номера фізичної особи - платника податків та інших обов'язкових платежів, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України, Міністерства внутрішніх справ України від 19 жовтня 2004 р. N 602/1226, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20 жовтня 2004 р. за N 1345/9944. Частиною першою статті першої Закону України «Про Державний реєстр фізичних осіб-платників податків та інших обов'язкових платежів»від 22 грудня 1994 року N 320/94-ВР визначено, що Державний реєстр фізичних осіб-платників податків та інших обов'язкових платежів (далі - Державний реєстр) - це автоматизований банк даних, створений для забезпечення єдиного державного обліку фізичних осіб, які зобов'язані сплачувати податки, збори, інші обов'язкові платежі до бюджетів та внески до державних цільових фондів у порядку і на умовах, що визначаються законодавчими актами України. Частиною другою статті першої Закону України «Про Державний реєстр фізичних осіб-платників податків та інших обов'язкових платежів»встановлено, що для осіб, які через свої релігійні або інші переконання відмовляються від прийняття ідентифікаційного номера та офіційно повідомляють про це відповідні державні органи, зберігаються раніше встановлені форми обліку платників податків та інших обов'язкових платежів. У паспортах зазначених осіб робиться відмітка про наявність у них права здійснювати будь-які платежі без ідентифікаційного номера. Положеннями частини другої статті п'ятої Закону встановлено, що до Державного реєстру не вноситься інформація про осіб, які через свої релігійні або інші переконання відмовляються від прийняття ідентифікаційного номера та офіційно повідомляють про це відповідні державні органи. Положеннями частини третьої статті п'ятої Закону встановлено, що реєстрація фізичних осіб-платників податків та інших обов'язкових платежів проводиться державними податковими інспекціями по районах, районах у містах і містах без районного поділу за місцем постійного проживання платників, а для осіб, які не мають постійного місця проживання в Україні, - за місцем отримання доходів або за місцезнаходженням іншого об'єкта оподаткування. Порядок унесення відмітки до паспорта громадянина України щодо ідентифікаційного номера фізичної особи - платника податків та інших обов'язкових платежів, затверджений наказом Державної податкової адміністрації України, Міністерства внутрішніх справ України від 19 жовтня 2004 р. N 602/1226, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 20 жовтня 2004 р. за N 1345/9944, розроблений згідно із Законом України "Про Державний реєстр фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів" (зі змінами) та Постановою Верховної Ради України від 26.06.92 N 2503-XII "Про затвердження положень про паспорт громадянина України та свідоцтво про народження", визначає процедуру внесення відмітки про наявність права здійснювати будь-які платежі без ідентифікаційного номера до паспорта фізичної особи, яка через свої релігійні або інші переконання відмовляється від прийняття ідентифікаційного номера та офіційно повідомила про це орган державної податкової служби. Крім того, суд при вирішенні адміністративної справи керується положеннями статті дев'ятої КАС України, якими встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. Аналізуючи викладені вище обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки частиною другою статті першої Закону України «Про Державний реєстр фізичних осіб-платників податків та інших обов'язкових платежів»встановлено право осіб через релігійні або інші переконання відмовитися від прийняття ідентифікаційного номера за умови офіційного повідомлення про це відповідного державного органу. Крім того, суд не приймає до уваги твердження відповідачів, що підставою для не внесення відмови позивача від індивідуального ідентифікаційного номеру було не дотримання позивачем Порядку унесення відмітки до паспорта громадянина України щодо ідентифікаційного номера фізичної особи - платника податків та інших обов'язкових платежів, оскільки Законом України «Про Державний реєстр фізичних осіб-платників податків та інших обов'язкових платежів»чітко визначено, що відповідні відомості вносяться органами саме державної податкової служби за умови лише офіційного звернення. В свою чергу внесення відповідних записів Законом не ставиться в залежність від установлених чинним законодавством України порядків та форми звернення до органів державної податкової служби. Також в свою чергу, Закон безпосередньо не визначає спеціального офіційного порядку звернення, тому суд вважає до відносин офіційності може бути застосовано порядок, визначений Законом України «Про звернення громадян», який безпосередньо визначають таку форму і характер звернення. Крім того, Закон України ««Про Державний реєстр фізичних осіб-платників податків та інших обов'язкових платежів»не уповноважує як органи податкової служби, так і інших суб'єктів владних повноважень на визначення та встановлення ними спеціального порядку відповідного звернення. Щодо вимог позивача зобов'язати Державну податкову адміністрацію України скасувати ідентифікаційний номер позивача, зобов'язати Державну податкову адміністрацію України виключити ідентифікаційний номер позивача та всю інформацію з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків та інших обов'язкових платежів, зобов'язати Державну податкову адміністрацію України здійснювати в подальшому облік позивача, як платника податків та інших платежів, за раніше встановленими формами обліку без застосування ідентифікаційного номера (за прізвищем, іменем та по-батькові та за місцем проживання), зобов'язати Державну податкову адміністрацію України знищити облікову картку позивача з ідентифікаційним номером, суд дійшов висновку, що вони не підлягають задоволенню, оскільки частиною третьою статті п'ятої Закону встановлено, що реєстрація фізичних осіб-платників податків та інших обов'язкових платежів проводиться державними податковими інспекціями по районах, районах у містах і містах без районного поділу за місцем постійного проживання платників, а для осіб, які не мають постійного місця проживання в Україні, - за місцем отримання доходів або за місцезнаходженням іншого об'єкта оподаткування, тобто до компетенції Державної податкової адміністрації України не належить вчинення заявлених дій. У відповідності до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд також бере до уваги, що згідно з ч. 3 ст. Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони зокрема: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Всупереч наведеним вимогам відповідач як суб'єкт владних повноважень не довів правомірності прийнятого ним спірного рішення з урахуванням всіх встановлених фактичних обставин та вимог законодавства. Враховуючи викладені вище обставини в їх сукупності суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Результат розгляду: granted