Рішення адміністративного суду від 2008-07-07 00:00:00+03

Згідно контракту від 10.10.1995 р. та відомостей трудової книжки [PERSON] був звільнений на пенсію з посади Генерального директора Луганського обласного підприємства електрозв'язку «Луганськтелеком». У відповідності до розпорядження КМ України від 8 жовтня 1999 року № 1070-р [PERSON] на підставі статті 2 Указу Президента України від 25 травня 1994 року призначено пенсію у порядку, встановленому Указом Президента України від 16 березня 1994 р. № 89 (далі -Указ Президента). У відповідності до Указу Президента для осіб, які підпадають під дію статті 2 Указу Президента України від 25 травня 1994, встановлено гарантії та умови матеріального і соціально-побутового забезпечення, передбачені частиною 3 статті 30, статтями 31, 33, 34, 35, 36, 37 Закону України “Про державну службу” (№ 3723-XII від 16.12.1993; далі - Закон). При цьому положення частини 2 статті 35 і статті 37 зазначеного закону застосовується для цих осіб незалежно від стажу державної служби. Аналізуючи системно норми зазначених Указів Президента України суд вважає, що на позивача поширено правовий режим пенсійного забезпечення державного службовця, у відповідності до положень Закону України “Про державну службу”. Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про державну службу" (432-IV від 16.01.2003) внесено зміни до Закону України "Про державну службу", доповнено статтею 37-1, якою визначено порядок і умови перерахунку пенсій державних службовців. У відповідності до пункту 2 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про державну службу" (№432-IV від 16.01.2003) порядок перерахунку пенсій, передбачений цим Законом, поширюється на пенсіонерів, яким пенсія державних службовців призначена з дня набрання чинності Законом України "Про державну службу". До часу внесення статті 37-1 до Закону, пенсійне забезпечення позивача та осіб, яким призначено пенсію державного службовця, здійснювалося на умовах Закону України “Про державну службу” з врахуванням положень Указу Президента. Статтею 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Не застосування порядку перерахунку пенсії особі, на яку Указом Президента поширено правовий режим пенсійного забезпечення позивача, у порівняні з особою-пенсіонером, яка отримує пенсію у відповідності до норм Закону, суд вважає необґрунтованим та таким що протирічить статті 24 Конституції України. Зважаючи на вищезазначене у сукупності, суд вважає, що, якщо пенсійне забезпечення позивача здійснюється у відповідності до положень правового режиму пенсійного забезпечення, встановленого Законом України “Про державну службу”, то порядок здійснення перерахунку пенсії застосовується також і до позивача на умовах та у відповідності до норм Закону України “Про державну службу”. Суд не погоджується з покликанням третьої особи щодо призначення пенсії позивачу із застосуванням розпорядження КМ України від 18.05.1998 року із наступними змінами від 27.06.01.№ 259-р з огляду на те, що правовий режим пенсійного забезпечення установлений виключно у відповідності до вищезазначених Указів Президента України та застосування статей Закону України “Про державну службу”. Указами Президента не було уповноважено КМ України змінювати, корегувати чи встановлювати пенсійне забезпечення осіб, які підпадають під дію вищезазначених Указів Президента (від 25 травня 1994 та 16 березня 1994 р. № 89). Відповідно до положень ст. 92 Конституції України виключно законами визначаються, зокрема, основи соціального захисту. Крім того, суд звертає увагу на статтю 22 Конституції України, у відповідності до якої при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Отже, з вищезазначеного випливає, що хоча правове регулювання питання соціального (в тому числі пенсійного) забезпечення відповідної категорії осіб здійснювалося до прийняття Конституції України Указами Президента України, то після набрання чинності нормами конституції КМ України не міг зменшувати той обсяг прав та соціальних гарантій, який був визначений Указом Президента (від 16 березня 1994 р. № 89). Крім того, питання пенсійного забезпечення, визначене зазначеними вище Указами Президента України, не має жодних умов чи покликань щодо своєї самостійної реалізації за умови наявності відповідних актів КМ України та/або додаткового врегулювання відповідних питань актами Кабінету Міністрів України. Зважаючи на вищезазначене, застосування до [PERSON] положень зазначених вище розпоряджень КМ України суд вважає, безпідставним та таким, що суперечить положенням Указу Президента, нормам Конституції України, зокрема статті 22. Згідно зі змістом пункту другого Указу Президента України від 25 травня 1994 року КМ України було доручено вирішувати питання пенсійного забезпечення осіб двох категорій, які вийшли з посад: 1) посад прирівняних до посад міністра, 2) інших посад. При цьому вирішення зазначеного питання здійснюється у кожному конкретному випадку на власним рішенням КМ України. З огляду на зазначене, суд не приймає до уваги покликання позивача про те, що посаду з якої він звільнився на пенсію прирівняно до посади міністра. Зазначені покликання є необґрунтованими з огляду на відсутність відповідного нормативно-правового акту, який би прирівняв посаду позивача до посади міністра. Крім того, суд не приймає до уваги покликання третьої особи про застосування до позивача норм Постанови КМ України від 09.03.06 № 268 з огляду на те, що зміст цього нормативно-правового акту не стосується правового статусу позивача як особи, яка отримує пенсійне забезпечення у відповідності до норм Указу Президента. Постановою від 23 квітня 2003 р. N 581 КМ України вніс зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2000 р. N 865, зокрема, останню доповнено пунктом 5 наступного змісту: · Перерахунок пенсій провадиться з місяця підвищення розміру заробітної плати працюючого державного службовця на підставі поданої заяви та довідок, виданих державними органами за останнім місцем роботи. · У разі ліквідації державного органу довідку видає орган, який є правонаступником, а у разі його відсутності та перейменування (відсутності) посад довідка видається у порядку, встановленому Міністерством праці та соціальної політики за погодженням з Головним управлінням державної служби. З огляду на викладене, суд вважає, що на нормативно-правовому рівні визначено механізм реалізації положень Закону “Про державну службу”, зокрема статті 37-1. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про те, що Указом Президента України від 16 березня 1994 р. № 89 на позивача поширено правовий режим пенсійного забезпечення встановленого статтями 33, 37 Закону України “Про державну службу”. При цьому на позивача, як і на осіб які отримують пенсію згідно з Законом України “Про державну службу”, поширюється дія статті 37-1, та механізм її реалізації у відповідності положень постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2000 р. N 865. У відповідності до частини другої статті 19 Конституції України (№254к/96-ВР від 28.06.1996р.) органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд також бере до уваги, що згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони зокрема: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Результат розгляду: granted