Рішення адміністративного суду від 2008-02-28 00:00:00+02

[PERSON]звернувся до суду 27 листопада 2007 року з позовом до Харківського інституту танкових військ національного університету «ХПІ» про стягнення заборгованості за неотримане речове майно, в якому просить суд стягнути з відповідача заборгованість за неотримане ним речове майно в сумі 3805,18 грн. Свій позов позивач обґрунтував тім, що 20 грудня.2004 року позивач був звільнений в запас з військової служби з правом носіння військової форми. Під час звільнення позивачу не було видано речове майно та не була виплачена грошова компенсація замість належного до видачі речового майна на суму 3805,18 грн. Оскільки відповідач відмовився виплачувати зазначені кошти добровільно, позивач просив їх стягнути у судовому порядку. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав задовольнити його у повному обсязі, пославшись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував та надав суду письмовий відгук на позов, відповідно до якого позивач виключений зі списків особового складу ЗС України з 25.12.2004 року, тобто на момент подачі ним позовної заяви (27.11.2007 р.) пройшло 2 роки 11 місяців 2 дні. Відповідно до п. 2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. На підставі вищезазначеного просить суд застосувати у справі позовну давність відповідно до п. 2 ст. 99 КАС України та відмовити у задоволенні позовних вимог колишнього військовослужбовця ЗС України [PERSON]. Крім того зазначив, що Законом України від 17.03.2000 року «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» призупинена видача військовослужбовцям продовольчого пайку та грошової компенсації замість нього та неотриманого речового майна. Позивач мав би право отримати належне йому речове майно за період з 10 березня 2000 року в натурі, відповідно до норм постачання або інші найменування речового майна на відповідну суму з того асортименту, що були в наявності. Згідно з ч.2 ст. 9 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991р. військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них. Але відповідно до Закону України від 17 лютого 2000р. «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» призупинена дія частини другої ст.9 вищезгаданого Закону в частині одержання військовослужбовцями продовольчих пайків або за їх бажанням грошової компенсації замість них та замість речового майна (за винятком військовослужбовців Міністерства оборони України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони та Головного управління внутрішніх військ України, що використовують цивільний одяг, який зашифровує особу та відомчу належність військовослужбовців). Опісля внесення змін до Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» Закон доповнено статтею 9-1 згідно із Законом N 328-У ( 328-16 )від 03,11,2006 } право військовослужбовців на отримання речового майна або компенсації замість нього було підтверджено, але дію пункту 2 статті 9-1 зупинено на 2007 рік згідно із Законом N 489-У (489-16) від 19.12.2006} (2. Військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, мають право на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів.) На сьогоднішній день дана норма Закону взагалі скасована Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (пп. З, п. 67, Розділ II). Той факт, на який змог би послатися позивач, що він не є військовослужбовцем, а вже звільнений в запас, вважаємо не вирішальним, тому що спірні правовідносини з цього питання вищезгаданими Законами України від 20 грудня 1991р. та 17 лютого 2000р. не врегульовується. Можливі посилання позивача на п.27 Постанови КМ України «Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час» від 24 жовтня 2004р. №1444 вважаємо безпідставними. В п.27 зазначеної Постанови Кабміну від 24 жовтня 2004р., йдеться, що військовослужбовці звільнені в запас з правом носіння військової форми за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього. Однак на день звільнення позивача, діяв Закон України від 17 лютого 2000р. «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» яким призупинена дія частини другої ст.9 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991р. в частині одержання військовослужбовцями продовольчих пайків або за їх бажанням грошової компенсації замість них та замість речового майна. Тобто на день звільнення військовослужбовця Чернова В.О., дія ст.9 Закону України від 20 грудня 1991р. була призупинена і позивач не мав права на отримання грошової компенсації починаючи з 10 березня 2000 року по час звільнення з військової служби. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, судом встановлене наступне. Позивач [PERSON]був звільнений із військової служби у запас за п.67 підпунктом «в» у зв'язку із скороченням штатів наказом міністра оборони України №1155 та 25.12.2004 року виключений зі списку особового складу кафедри і знятий зі всіх видів довольства. Відповідачем нарахована позивачу грошова компенсація замість належного до видачі речового майна, що підлягає видачі до 11.03.2000 року на загальну суму 918,55 грн. про що була видана довідка №409 від 25.04.2006 року, а також була видана довідка №410 від 25.04.2005 року на одержання речового майна, що підлягає видачі після 11.03.2000 року. Суд вважає за необхідне зауважити на тому, що позивач дізнався про порушення своїх прав 25 грудня 2004 року, проте з позовом звернувся до суду лише 27.11.2007 року. Згідно вимог ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України встановлений строк звернення до адміністративного суду. Згідно з ч.1 даної статті адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Частиною 2 зазначеної норми встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Статтею 100 Кодексу адміністративного судочинства України визначені наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду. Відповідно до ч.1 ст. 100 Кодексу адміністративного судочинства України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Крім цього позивачем не було надано доказів поважності причин пропуску звернення до суду згідно яких суд міг визнати причину пропуску такого строку поважною та не було подано заяв про поновлення строку для звернення до суду. З огляду на викладене та враховуючи те, що позивач не надав ніяких доказів в обґрунтуванням поважності причин такого пропуску, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного,

Результат розгляду: denied