Рішення адміністративного суду від 2008-03-03 00:00:00+02

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат та контролю за правильністю призначення і виплаті пенсій, Головного управління праці та соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації, Управління праці та соціального захисту населення м. Лубни, Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства фінансів України та Держказначейства України про проведення перерахунку та виплати недоплачених сум. У позові вказав, що приймав участь у ліквідації аварії на ЧАЄС в 1986 році, отримав статус учасника ліквідації аварії на ЧАЄС 2 категорії. На підставі ст.48 ЗУ „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” на протязі 2002-2007 років мав право на отримання щорічної грошової допомоги в розмірі 5- х мінімальних заробітних плат, але отримав лише загалом 306,8 грн. щорічної допомоги, що призвело до недоотримання ним 7503,2 грн. щорічної допомоги на оздоровлення за 2002-2007 роки , в зв'язку з чим він, прохаючи додатково продовжити термін звернення до суду з даним позовом, прохає зобов'язати Міністерство фінансів України виділити та перерахувати через Міністерство праці та соціальної політики України Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Головного управління праці та соціального захисту населення Полтавської облдержадміністрації для виплати позивачу недоплачену щорічну допомогу на оздоровлення за 2002-2007 роки в сумі 7503,2 грн., а Центру по нарахуванню і виплаті допомоги та здійснення контролю за правильністю призначення та виплати пенсій виплатити йому одержані на його ім”я кошти у вказаних ним розрахунках. Позивач [PERSON] позов підтримав. Держказначейство України, Головне управління Держказначейства України у Полтавській області, Міністерство фінансів України, Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат та контролю за призначенням та виплатою пенсій Головного управління праці та соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації позов заперечують, прохають справу слухати без їх участі. Представник Управляння праці та соціального захисту населення м. Лубни, позов заперечує. Міністерство праці та соціальної політики України, Головне управління праці та соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації про слухання спави повідомлені завчасно, в суд не з”явились. Відповідно до ст. 128 п.4 КАС України суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідачів, які не повідомили про причини неприбуття, на підставі наявних матеріалів, які є достатніми для прийняття рішення. З'ясувавши обставини справи, суд вважає, що позов слід задовольнити. Згідно ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів звужувати зміст та обсяг існуючих прав і свобод забороняється. Згідно ст. 48 ЗУ „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” щорічна допомога на оздоровленням особам, які віднесені до 2 категорії учасників ліквідації аварії на ЧАЄС, виплачується в розмірі 5 мінімальних заробітних плат . Судом встановлено, що [PERSON] є учасником ліквідації аварії на ЧАЄС 2 категорії і згідно закону має право на отримання щорічної грошової допомоги. /а.с.6-9/ На протязі 2002-2005 років позивач отримував 26,7 грн. щорічної допомоги на оздоровлення, в 2006,2007 роках по 100 грн. допомоги на підставі Постанови КМ України „Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”. Позивач звертався до Лубенського міського управління праці та соціального захисту населення з заявою про перерахунок виплат, однак йому було відмовлено. /а.с. 6/ Суд вважає, що оскільки компенсаційні виплати особам регулюються Законом України, який має вищу юридичну силу над підзаконними актами, зменшення цих компенсаційних виплат заборонено Конституцією України, позивач має право на отримання допомоги в розмірах встановлених ст 48 ЗУ „Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”. При розрахунку недоплаченої позивачу одноразової допомоги суд виходив з розміру мінімальної заробітної плати на початок 2002-2007 років. У відповідності до вимог закону позивач повинен був отримувати і недоотримав: за 2002 рік з розрахунку мінімальної заробітної плати 140х5=700 грн. за мінусом 26,7 грн. отриманої допомоги, недонарахована сума становить 673,3 грн. ; за 2003 з розрахунку мінімальної заробітної плати 185х5=925 грн. за мінусом 26,7 грн. отриманої допомоги, недонарахована сума становить 898,3 грн. ; за 2004 рік з розрахунку мінімальної заробітної плати 205х5=1025 грн. за мінусом 26,7 грн. отриманої допомоги, недонарахована сума становить 998,3 грн. ; за 2005 рік з розрахунку мінімальної заробітної плати 262х5=1310 грн. за мінусом 26,7 грн. отриманої допомоги, недонарахована сума становить 1283,3 грн. ; за 2006 рік з розрахунку мінімальної заробітної плати 350х5=1750 грн. за мінусом 100 грн. отриманої допомоги, недонарахована сума становить 1650 грн. ; за 2007 рік з розрахунку мінімальної заробітної плати 400х5=2000 грн. за мінусом 100 грн. отриманої допомоги, недонарахована сума становить 1900 грн.; а всього сума недорахованої допомоги становить 7403,2 грн. Вимога відповідачів про застосування до нього строків позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки позивач не відмовлявся від надання йому даної допомоги, отримував її частку, яку держава Україна виплачувала йому в порушення Конституції та Законів України, інтересу до належних йому сум не втратив. Вимога позивача про продовження терміну звернення до суду за вимогами 1999-2006 років підлягає задоволенню, оскільки свідомий обман державою своїх громадян перебуває за рамками усвідомлення нормальної людини і в сукупності зі станом здоров”я позивача, яке він втратив захищаючи інтереси держави, позбавляло його можливості розуміти юридичну казуістику дій держави та своєчасно звернутись до суду за захистом порушеного права, про порушення якого довідався в 2007 році з рішення Конституційного суду. Крім того грошові зобов”язання держави щодо громадянина в світлі рішень Европейського суду з прав людини та Европейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод розцінюються як власність громадянина, термін давності застосування до якої перевищує строк давності по адміністративним справам і в сукупності з вищевикладеним зумовлює продовження позивачу терміну звернення до суду з вимогами щодо захисту своїх конституційних прав. Доводи відповідачів про те, що виплату таких компенсаційних виплат слід провадити в межах бюджетних асигнувань суд не може прийняти до уваги, оскільки обмеження соціальних виплат учасникам ліквідації аварії на ЧАЄС протирічить вимогам Конституції та Законів України. Приймаючи до уваги, що Головним розпорядником коштів на компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок аварії на ЧАЄС є Міністерство праці і соціальної політики України, яке не має особистих коштів для задоволення вимог позивача, дані кошти слід запозичити з Державного бюджету України, суд вважає за необхідним покласти обов'язок по виділенню коштів на Міністерство фінансів України з послідуючим перерахуванням їх розпорядникам цих коштів, зобов'язавши Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Головного управління праці та соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації виплатити їх позивачу. З урахуванням вищевикладеного, перебуваючи в межах заявлених позивачем вимог, суд вважає, що його позов слід задовольнити, винісши рішення з метою уникнення його невиконання з урахуванням практики рішень Европейського суду з прав людини щодо покладання на державу Україну обов”язку щодо сплати позивачу належних йому сум, віднісши судові витрати за рахунок держави.

Результат розгляду: partial