Рішення адміністративного суду від 2008-05-20 00:00:00+03

Позивач звернувся до суду з цим позовом, посилаючись на те, що відповідачем порушено його права, як постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи І категорії, інваліда ІІ групи, передбачені Законом України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, а саме: не виплачено всіх належних сум на оздоровлення. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та належно їх обґрунтував. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, просив розглянути справу за його відсутності. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд визнає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. З матеріалів справи вбачаються спірні правовідносини, що виникли між сторонами з приводу розміру виплат щорічної допомоги на оздоровлення. Згідно ст.ст.8,19 Конституції України та ст.9 КАС України суд при розгляді цієї справи має виходити з принципів верховенства права й законності, відповідно до яких органи державної влади, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Вирішуючи дану справу, суд застосовує положення Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” /далі Закон №3054-ІІІ/ та Конституцію України. Встановлено, що позивач є постраждалим внаслідок аварії на ЧАЕС І категорії, інвалідом ІІ групи, а отже - суб'єктом, визначеним у ст.48 Закону №3054-ІІІ, якою передбачена виплата щорічної допомоги на оздоровлення в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат. Щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам за місцем їх проживання органами соціального захисту населення. Розмір мінімальної плати визначається на момент виплати. Управлінням праці та соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області було виплачено позивачу щорічну допомогу на оздоровлення за 2002-2004 роки в розмірі 26,70грн. за рік та за 2005-2007 роки в розмірі 120,0грн. за рік, установлених вищезазначеними постановами Кабінету Міністрів України №/№836,562. Зазначені виплати на момент їх здійснення не відповідають розміру мінімальної заробітної плати, що встановлена Законами України „Про державний бюджет України” на відповідні роки. Відповідно до ст.92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод визначаються виключно законами України. Суд враховує, що відповідно до ст.ст.21,22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту й обсягу існуючих прав і свобод не допускається. Вищезазначеними постановами №/№863,562 всупереч Закону №3054-ІІІ встановлено конкретні розміри такої допомоги в твердій грошовій сумі. Між тим, з моменту прийняття даних постанов встановлені ними розміри щорічної допомоги на оздоровлення залишилися незмінними, у той час, як Верховною Радою України неодноразово змінювався розмір мінімальної заробітної плати та щорічно затверджувався новий Державний бюджет. Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над урядовими нормативними актами при вирішенні даного спору, суд вважає, що підлягають застосуванню ст.48 Закону №3054-ІІІ та ст.ст.89,83,8276 Законів України „Про державний бюджет України” на відповідні роки, а не постанови №/№836,562. На підставі викладеного та

Результат розгляду: partial