Рішення адміністративного суду від 2008-09-23 00:00:00+03

[PERSON]. звернувся до суду з позовом до УПФ України в Богунському районі м. Житомира, УПСЗН Богунського району м. Житомира, Житомирського міськвиконкому, ГУ Державного казначейства України у Житомирській області про стягнення заборгованості в розмірі 19892 грн. 53 коп. Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 06.09.2007 року в задоволенні позовних вимог[PERSON].- відмовлено. Не погоджуючись з прийнятою постановою позивач - [PERSON]. звернувся з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що вказана постанова суду не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, судом не повністю з'ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, тому вона підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Заперечуючи проти апеляційної скарги позивача УПФ України в Богунському районі м. Житомира посилається на те, що оскаржувана постанова ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для її зміни чи скасування немає. Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення з'явившихся учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав: Судом першої інстанції встановлено, що позивач є постраждалим внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії та інвалідом другої групи, що підтверджується копією посвідчення та довідками МСЕК (а.с.5-9) і отримує пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та щомісячну додаткову пенсію згідно ст..50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» ,що підтверджуся листом управління пенсійного фонду України в Богунському районі м. Житомир №12161 від 04.09.2007 року. Відмовляючи в задоволенні позову[PERSON]., суд першої інстанції посилався на вимоги ч. 4 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», якою встановлено, що порядок обчислення пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання внаслідок Чорнобильської катастрофи визначається Кабінетом Міністрів України. Додаткова пенсія за шкоду заподіяну здоров'ю розраховувалась позивачу виходячи із мінімального розміру пенсії 19,91 грн., який встановлений постановою Кабінету Міністрів України №1 від 3.01.2002 року. Однак з такими висновками суду не можна погодитися, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону. Пункт 5 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» встановив, що судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента України, постанови Верховної Ради України, постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України, нормативно-правові акти Верховної Ради Автономної Республіки Крим чи рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, акти органів місцевого самоврядування, накази та інструкції міністерств і відомств, накази керівників підприємств, установ та організацій тощо) підлягають оцінці на відповідність як Конституції, так і закону. Якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини. Таким чином встановлено, що Постанова Кабінету Міністрів України № 1 від 03.01.2002 року на яку посилається суд першої інстанції, в частині встановлення обмежень щодо розмірів виплати пенсій та допомоги не відповідають розміру, встановленому іншими законами України Оскільки Верховна Рада України і Кабінет Міністрів України в наступному будь-яких рішень із цих питань не приймали, то виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними нормативними актами при вирішенні даного спору, застосуванню підлягає саме статті Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а не вказана постанова Кабінету Міністрів України. Таким чином, рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог[PERSON]. щодо стягнення на його користь додаткової пенсії в розмірі встановленому статтями 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» підлягає скасуванню з постановленням нового рішення, яким позов[PERSON]. в цій частині задовольнити частково та зобов'язати УПФ України в Богунському районі м. Житомира провести перерахунок пенсії та доплати до пенсії [PERSON] відповідно до вимог ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 01.07.2007 року, тобто з наступного після звернення до суду місяця. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог[PERSON]. в іншій частині, суд першої інстанції взагалі не навів жодних обґрунтувань своїх висновків, чим порушив вимоги ст. 159,160,161,163 КАС України. За таких обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції в судовому засіданні вирішив не всі позовні вимоги[PERSON]., що у відповідності з вимогами ст. 201 КАС України є підставами для зміни постанови суду першої інстанції в її мотивувальній частині. Позовні вимоги[PERSON]. щодо стягнення місячної компенсації за період з 01.01.2004 року по 31.10.2006 року в сумі 6460 грн.84 коп. не підлягають задоволенню, оскільки позивачем взагалі на не зазначено на підставі яких конкретно нормативних актів повинні бути стягнуті вказані суми, необґрунтовані позовні вимоги конкретними доказами та не визначено хто з відповідачів повинен сплачувати вказані суми. Позовні вимоги[PERSON]. щодо стягнення недорахованої трудової пенсі за період з 01.04.2003 року по 31.12.2003 року також не підлягають задоволенню з наступних підстав. Частиною другою статті 5 КАС України передбачено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Відповідно до вимог ст.. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах звернення до адміністративного суду, який встановлено в один рік. Частиною першою статті 100 КАС України передбачено, що пропуск строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Відповідно до заперечення на позовну заяву (а.с.45) відповідач Управляння ПФУ в Богунському районі м. Житомира наполягав на застосуванні до вказаних правовідносин наслідків пропущення строків звернення до адміністративного суду. Суд першої інстанції не звернув уваги на вказані обставини та не обґрунтував їх в своєму рішенні. За вказаних обставин судова колегія вважає, що позовні вимоги[PERSON]. щодо стягнення недорахованої трудової пенсі за період з 01.04.2003 року по 31.12.2003 року залишені без задоволення на підставі пропуску строку на звернення до апеляційного суду. Судом першої інстанції також встановлено, що відповідно довідки № 001584 [PERSON] з 03.04.2003 року встановлена третя група інвалідності безстроково за профзахворюванням пов'язаному з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи (а.с.6), як витікає з виписки з акту огляду МСЕК Серія 2-18 АГ № 009826 позивачу встановлено 50 % втрати працездатності (а.с.7). Відповідно до довідки 2-18 АГ № 009945 позивачу встановлено 70 % втрати працездатності (а.с.8) та встановлена друга група інвалідності безстроково з 07.07.2006 року(а.с.9). Відповідно до довідки УПСЗН Богунської районної ради м. Житомира [PERSON]. в червні 2003 року отримав компенсацію учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС які стали інвалідами 3 групи в розмірі 189,60 грн. та різницю при встановлені 2 групи інвалідності в сумі 94,80 грн. в жовтні 2006 року (а.с.42). Компенсацію надана на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Відповідно до вимог ч.1 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції яка діяла на момент встановлення [PERSON] (07.07.2006 року) 2 групи інвалідності передбачалося, що одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою, виплачується в таких розмірах: інвалідам II групи - 45 мінімальних заробітних плат; Дію абзацу третього частини першої статті 48 зупинено на 2006 рік в частині виплати компенсацій і допомог у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати згідно із Законом України від 20.12.2005 р. N 3235-IV. Вказаний Закон України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» № 3235- IV від 20.12.2005 р. в Конституційному Суді України на предмет конституційності не розглядався, тому він не втратив своєї чинності. Відповідно до вимог ст. 92, 96 Конституції України виключно законом встановлюється Державний бюджет України, який затверджується щорічно, і який підлягає обов'язковому виконанню на всій території України. Крім того, відповідно до вимог ст. 95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків. Згідно з ч. 2 ст. 4 Бюджетного Кодексу України при здійсненні бюджетного процесу в Україні положення нормативно-правових актів застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать положенням Конституції України, цього Кодексу та закону про Державний бюджет України. Виходячи з наведеного судова колегія дійшла до висновку, що позовні вимоги[PERSON]. щодо стягнення одноразової компенсації 5550 грн. не підлягають задоволенню.

Результат розгляду: partial