Рішення адміністративного суду від 2008-09-25 00:00:00+03

Загальновідомими є факти, що в період, що передував відокремленню колишніх союзних республік СРСР та створення на їх території незалежних держав, а саме з 1988 р. по 1991 року в СРСР, зокрема, в закавказьких республіках виникали непоодинокі етнічні конфлікти, що супроводжувались збройними конфліктами. Позивач -[PERSON] я в складі підрозділів ВВ МВС СРСР проходив службу: в період з 06.06.1989 р. по 05.08.1989 р. та з 15.08.1989 р. по 18.08.1998 р. в Ферганський області Узбекської РСР; в період з 17.01.1989 р. по 16.03.1990 р. в м. Степанокерт, Азейбаржанської РСР; в період з 18.07.1990 р. по 23.09.1990 р. в м. Мардакерт, Азейбаржанської РСР. 17.01.2008 р. позивач звернувся до Військового комісара Печерського району міста Києва Антошина В.М. із заявою про надання статусу учасника бойових дій та видачу відповідного посвідчення встановленого зразка. Рішенням Київського міського військового комісаріату, оформленого у вигляді витягу з протоколу № 1 від 25.01.2008 р., повідомлено, що дія пункту 2 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»поширюються лише на тих військовослужбовців, які за рішенням Уряду колишнього СРСР були направлені в держави, де мали місце бойові дії, а Ферганська область Узбекської РСР, м. Степанокерт Азейбаржанської РСР, м. Мардакерт, Азейбаржанської РСР та інші «гарячі точки»належали до території СРСР, тому позивачеві відмовлено у присвоєнні статусу учасника бойових дій. Розглянувши спір по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання недійсним рішення відповідача щодо відмови у визнанні його учасником бойових дій є обґрунтованими, виходячи з наступного. Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них. У відповідності з п. 2 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасниками бойових дій визнаються учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів). Перелік держав, зазначених у цьому пункті, періоди бойових дій ц них та категорії працівників визначаються Кабінетом міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України № 63 від 8 лютого 1994 року «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»затверджено перелік держав, яким надавалася допомога за участю військовослужбовців Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу і військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, військовослужбовців Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, і періодів бойових дій на їх території, де також міститься вказівка, що бойові дії велися і в інших країнах після грудня 1979 року. Суд дійшов висновку, що під визначенням "інші країни після 1979 року", яке міститься в Постанові Кабінету Міністрів України № 63 від 8 лютого 1994 року, слід розуміти в т.ч. і колишній Союз РСР. Такий висновок суду ґрунтується на наступному. 24 серпня 1991 року внаслідок проголошення України незалежною демократичною державою, Україна стала незалежною державою по відношенню до будь-якої країни в т.ч. і по відношенню до колишнього Союзу РСР. Таким чином, враховуючи те, що визначення "інші країни після 1979 року" міститься в Постанові Кабінету Міністрів України, яка прийнята у відповідності до законодавства незалежної держави України, то термін «інші країни»слід розуміти по відношенню саме до незалежної держави Україна, а не по відношенню до колишнього Союзу РСР. Слід зазначити, що в примітці № 6 до п. "інші країни після 1979 року" встановлено, що Генеральним штабом Збройних Сил колишнього Союзу РСР і після 1979 року направлялися військові фахівці в країни, на території яких велися бойові дії, але Генеральний штаб Збройних Сил України не володіє такою інформацією. Військовим фахівцям у таких випадках пільги надавалися на підставі довідок 10 Головного управління Генерального штабу Збройних Сил СРСР про їх особисту участь у бойових діях. На думку відповідача зазначена примітка свідчить про те, що п. "інші країни після 1979 року" розповсюджується виключно на військових фахівців, які направлялись Генеральним штабом Збройних Сил колишнього Союзу РСР в країни, на території яких велися бойові дії. Суд не приймає до уваги позицію відповідача, викладену в оскаржуваному рішенні, що військовослужбовці, які за рішенням Уряду колишнього СРСР були направлені в держави, де мали місце бойові дії визнаються учасниками бойових дій, Ферганська область Узбекської РСР, м. Степанокерт Азейбаржанської РСР, м. Мардакерт, Азейбаржанської РСР та інші «гарячі точки»належали до території СРСР, тому не доводять того факту, що позивач брав участь у бойових діях. Проте слід зазначити, що чинне законодавство України не містить визначення терміну «бойові дії», а також вичерпних характеристик, які б давали можливість визначити певні дії як бойові. Таким чином при визначенні, чи мають дії в яких позивач брав участь на території Узбекської РСР та Азейбаржанської РСР, характер бойових, слід враховувати в повному обсязі обставини, які супроводжували його перебування на зазначених територіях. При цьому слід також враховувати, що загальновідомими фактами є те, що в період, який передував відокремленню колишніх союзних республік Союзу СРСР та створення на їх території незалежних держав, а саме з 1988 по 1992 роки в СРСР, зокрема, в середньоазійских республіках виникали непоодинокі етнічні конфлікти, що супроводжувались збройними сутичками. Збройні сили СРСР і органи внутрішніх справ в даних регіонах виконували бойові завдання метою яких були захист мирного населення та приборкання конфліктуючих сторін. На час існування Союзу РСР, не визнавалось, що в союзних республіках могли вестись бойові дії і реальна інформація про їх трагічні наслідки замовчувалась, що не дає можливості встановити виключно з офіційних документів, чи мало зазначене спеціальне завдання МВС СРСР на виконання якого був направлений зазначений підрозділ характер бойового і чи приймав особовий склад цього підрозділу, і позивач в тому числі, участь у бойових діях на території Азербайджанської РСР. Проте окрім вищезазначених офіційних документів, позивачем в судових засіданнях надані ксерокопії газет, які виходили на території СРСР під час виконання позивачем спецзавдання МВС СРСР на зазначеній території. Відповідно до інформації, яка міститься в зазначених виданнях, на той час на території Узбекської РСР та Азербайджанської РСР відбулись масові заворушення та безпорядки з використанням вогнепальної зброї, які супроводжувались чисельними людськими жертвами серед громадського населення та постраждалими серед працівників правоохоронних органів та військовослужбовців. Таким чином судом при розгляді справи встановлено, що позивач виконував миротворчу місію в умовах масових заворушень та безпорядків при міжетнічних збройних конфліктах, які відбувались на території Узбекської РСР та Азербайджанської РСР з застосуванням вогнепальної зброї і піддавав безпосередньому ризику своє життя і здоров'я. безпосередніми доказами такого ризику є надані фотографії (знаходяться в матеріалах справи), з яких вбачається озброєння нарізною автоматичною зброєю, спорядження бронежилетами, касками та іншим військовим спорядженням. Крім того, ризики підтверджуються загальновідомими фактами, оприлюдненими в засобах масової інформації з приводу отримання поранень позивача під час заворушень. У відповідності до частини другої статті 19 Конституції України (№ 254к/96-ВР від 28.06.1996 р.) органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд також бере до уваги, що згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони зокрема: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Суд звертає увагу, що згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. В даному випадку відповідачем не враховано цілий ряд обставин, які мають значення для прийняття рішення щодо можливості надання позивачу статусу учасника бойових дій. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на нормах діючого законодавства та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Результат розгляду: granted