Рішення адміністративного суду від 2008-03-05 00:00:00+02

1. Щодо податкового повідомлення-рішення від 29.10.2007 р. № 0000744240/0 про визначення суми податкового зобов'язання з податку на додану вартість. Відповідач обґрунтовує оформлення та надіслання вищезазначеного податкового повідомлення-рішення тим, що занижені податкові зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 134063,00 гривень по площі, які вилучені з місця ведення господарської діяльності платника податків та передані у безоплатне користування особам, які не є платником податку. Тобто встановлено порушення п 4.9. статті 4 Закону України “Про податок на додану вартість” (№ 168/97-ВР від 1997.04.03). Суд, з огляду на матеріали справи та пояснення сторін вважає зазначене податкове повідомлення-рішення безпідставним з огляду на наступне. Відповідно до п. 4.9 ст. 4 Закону України „Про податок на додану вартість” від 03.04.1997р. № 168/97-ВР, із змінами та доповненнями, якщо основні виробничі фонди або невиробничі фонди ліквідуються за самостійним рішенням платника податку чи безоплатно передаються особі, не зареєстрованій платником податку, а також у разі переведення основних фондів до складу невиробничих фондів така ліквідація, безоплатна передача чи переведення розглядаються для цілей оподаткування як поставка таких основних виробничих фондів або невиробничих фондів за звичайними цінами, що діють на момент такої поставки, а для основних фондів групи 1 -за звичайними цінами, але не менше їх балансової вартості. Під терміном “невиробничі фонди” слід розуміти капітальні активи, які не використовуються у господарській діяльності платника податку. До таких невиробничих фондів відносяться капітальні активи, які вилучені з місця ведення господарської діяльності платника податку та передані у безоплатне користування особам, які не є платниками цього податку. Відповідно до пп. 7.4.1, п.7.4 ст.7 Закону України „Про податок на додану вартість” податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріалаьних активів, що підлягають амортизації. Згідно п.п. 8.1.4. п. 8.1 ст. 8 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємства” (від 28.12.94 р. № 334/94-ВР (в редакції Закону від 22.05.97 № 283/97-ВР); далі -Закон про прибуток) із змінами і доповненнями, не підлягають амортизації та провадяться за рахунок відповідних джерел фінансування витрати на придбання, ремонт, реконструкцію, модернізацію або інші поліпшення невиробничих фондів. Відповідно до ч. 1 ст. 401 Цивільного кодексу право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. При цьому, право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередач, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо (ст. 404 ЦК). Інших обставин безоплатного користування чужим майном діючим законодавством не передбачено. В той же час, відповідно до ст. 793 ЦК договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до п. 19.2 розділу „Розвиток соціальної сфери підприємства, соціально-трудові пільги” Колективного договору ВАТ „Київський ЦУМ” на 2001-2006 р.р., який схвалено на конференції трудового колективу від 24.10.2001р. та зареєстровано УПСЗН Шевченківської РДА м. Києва за № 5 від 30.11.2001р., та п.19.7 розділу „Розвиток соціальної сфери підприємства, соціально-трудові пільги” Колективного договору ВАТ „Київський ЦУМ” на 2007-2009 р.р., який схвалено на конференції трудового колективу від.05.01.2007р. та зареєстровано УПСЗН Шевченківської РДА м. Києва за № 17 від 16.01.2007р., адміністрація повинна забезпечити працюючих гарячим харчуванням. На виконання вищезазначених вимог було укладено між ВАТ „Київський центральний універмаг” та СПД [PERSON].. договір про надання послуг №27/3579 від 28.11.2005 р.. Предметом цього договору є надання виконавцем замовнику послуг шляхом обслуговування працівників замовника. Згідно умов договору виконавець зобов'язується забезпечити приготування харчування та організувати роботу буфету для працівників Позивача в приміщенні будинку ВАТ „Київський ЦУМ”. Будь-яких умов щодо передачі замовником в оренду виконавцю приміщення, строків найму (оренди), платності, визначення меж та частин відповідного приміщення в договорі не зазначено. Крім того, будь-які акти прийому-передачі приміщень не оформлювались. Зазначений договір відповідає вимогам чинного законодавств та є дійсним на час перевірки, про що зазначено відповідачем в самому Акті перевірки. Будь-яких інших договорів, документів з приводу відчуження третім особам, зокрема СПД [PERSON]. майна на умовах найму (оренди) ВАТ „Київський центральний універмаг” відповідачем до суду не надано. Крім того, як встановлено судом з наданих пояснень представником відповідача інспектори податкової служби виконували не належні службові функції з приводу вчинення дій до виміру приміщень з метою визначення відповідної площі. Будь-яких належних пояснень з приводу підстав та критеріїв, якими керувалися інспектори для здійснення обміру площі будівлі позивача, де працівники позивача приймають їжу, представником відповідача суду не надано. Таким чином, враховуючи вищезазначене, матеріали справи, пояснення сторін, суд вважає, що позивачем не доведено, в тому числі документально, фактів виведення відповідної площі з господарської діяльності позивача, передачі приміщення замовником виконавцю (безоплатне користування, найм (оренда)), та наявністю пов'язаних з цим підстав для здійснення донарахувань податкових зобов'язань та штрафних санкцій, а й, відповідно, порушень пункту 4.9. статті 4 Закону України Про податок на додану вартість. 2. Щодо податкового повідомлення-рішення № 0000754240/0 від 29.10.2007р. з приводу застосування штрафних (фінансових) санкцій за порушення вимог Закону України “Про патентування деяких видів підприємницької діяльності” (№98/96-ВР 1996.03.23; далі -Закон про патентування). Як зазначено у Акті перевірки від 19.10.2007 № 878/42-10/01567880 інспекторами відповідача було встановлено здійснення позивачем діяльності з надання побутових послуг виготовлення тентів, чохлів, штор, драпіровок, що підлягає патентуванню у відповідності з законом. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 3-1 Закону України „Про патентування деяких видів підприємницької діяльності” від 23.03.96р № 98/96-ВР, із внесеними змінами та доповненнями, патентуванню підлягає діяльність з надання побутових послуг, яка здійснюється суб'єктами підприємницької діяльності або їх структурними (відокремленими) підрозділами як в окремих приміщеннях, будівлях, їх частинах, так і за їх межами. Під побутовими послугами у цьому законі слід розуміти діяльність, пов'язану з наданням платних послуг для задоволення особистих потреб замовника за готівкові кошти, а також з використанням інших форм розрахунків, включаючи кредитні картки. Перелік послуг, які відносяться до побутових, визначається Кабінетом Міністрів України і не може змінюватися протягом бюджетного року. Відповідно до Переліку послуг, що належать до побутових і підлягають патентуванню, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.1998 р. № 576 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 11.05.2006р. 659) патентуванню підлягають побутові послуги з виготовлення тентів, чохлів, штор, драпіровок. Відповідно до пп. 2.2.12 п. 2.2. (Текстильні товари) Правил роздрібної торгівлі непродовольчими товарами, затверджених наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України 11.03.2004р. № 98 суб'єкт господарської діяльності може надавати покупцю додаткові платні послуги: розкрій тканин і зметування розкроєних виробів. Як випливає з пояснень сторін та матеріалів справи, позивач надавав додаткові послуги з розкрою текстильних товарів та зметування розкроєних кінців тканин. Докази виготовлення позивачем тентів, чохлів, штор, драпіровок відповідачем суду не надано. Крім того, представник відповідача не зміг належні надати пояснення з приводу наявності фактів здійснення позивачем діяльності з надання послуг по виготовленю тентів, чохлів, штор, драпіровок. Суд вважає, що діяльноість по виготовленю тентів, чохлів, штор, драпіровок відрізняється за своєю суттю та змістом від надання послуг з розкрою тканин і зметування розкроєних виробів. Адже кінцевим наслідком надання послуги з виготовлення тентів, чохлів, штор, драпіровок є певний продукт, готовий до використання за своїм функціональним призначенням, виготовленню яких передує здійснення відповідних мірок, виготовлення шаблонів і т.д. Розкрій і зметування є лише операцією, яка дозволяє відокремити частину проданої тканини (матеріалу) та зметування кінців для забезпечення її зберігання чи транспортування, підготовки до подальшої обробки. Тобто факт наявності готового товару придатного до використання за своїм функціональним призначенням при таких операціях відсутній. Тобто при розкрої та/або зметуванні тканини наявність результату у формі чехлів, тентів, штор, драпіровок є неможливим. Таким чином, суд вважає, що виготовлення тентів, чохлів, штор, драпіровок є відмінними від розкрою та зметування тканини. При цьому Переліком послуг, що належать до побутових і підлягають патентуванню операції з розкрою та зметування тканин не передбачені. У відповідності до положень статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Таким чином, враховуючи вищезазначене, суд вважає, що позивачем надавалися додаткові послуги з розкрою текстильних товарів та зметування розкроєних кінців тканин, які як за своєю суттю та змістом, так і нормативним визначенням (не передбачені Переліком послуг, що належать до побутових і підлягають патентуванню) не потребують придбання торгового патенту. Відповідно, податкове повідомлення-рішення з цього приводу та нарахування штрафних санкцій з цього приводу є безпідставним та не обґрунтованим. 3. Щодо податкового повідомлення-рішення №0000774240/0 від 29.10.2007 року з приводу питань визначення суми податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб. Відповідач обґрунтовує видання зазначеного рішення фактом порушення позивачем п. “е”, пп.. 4.2.9. п. 4.2 статті 4 Закону України “Про податок з доходів фізичних осіб”. Відповідач зазначає, що сума знижки наданих послуг є додатковим благом фізичних осіб і вартість такої знижки підлягає оподаткуванню податком з доходів фізичних осіб у складі загального оподаткованого доходу місяця, в якому була надана знижка. Як пояснено представником відповідача має місце у відповідності до договору № 27/3579 від 28 листопада 2005 року укладеного між позивачем та СПД [PERSON]. надання останньому у користування площі їдальні у розмірі 282 квадратні метра вартістю користування 50 гривень на місяць. Суд вважає, що у відповідності до предмету договору № 27/3579 від 28 листопада 2005 року виконавець надає послуги. Питання передачі приміщення в користування на основі найму, оренди договором не передбачено, як і не визначено (виділено) приміщення, що передається, його площа, вартість оренди. Відповідачем не надано жодного доказу, вмотивованих пояснень, які б обґрунтовували позицію відповідача в цій частині. У відповідності до положень п. “є” пп..4.2.9. пункту 4 статті 4 Закону “Про податок з доходів фізичних осіб” до складу загального місячного оподатковуваного доходу включаються дохід, отриманий платником податку від його працедавця як додаткове благо у вигляді вартості безоплатно отриманих товарів (робіт, послуг), а також суми знижки з ціни (вартості) товарів (послуг), що перевищує звичайну, розраховану за правилами визначення звичайних цін (у розмірі такої знижки). Аналізуючи системно положення пп..4.2.9. пункту 4 статті 4 Закону “Про податок з доходів фізичних осіб” суд доходить до висновку про можливість використання останнього лише у відносинах платника податку та працедавця. Як випливає з пояснень сторін, СПД [PERSON] у трудових відносинах з позивачем не перебувала: трудова угода не укладалась, в штат не включалась, заробітна плата не виплачувалась. Крім того, відповідач не надав жодного доказу з приводу прийняття позивачем рішення про надання відповідної знижки щодо користування відповідним приміщенням, орендною площею. Також відповідач не зміг пояснити в чому проявилося додаткове благо для СПД [PERSON]., в частині надання, на думку відповідача приміщення, та яким це чином безпосередньо вплинуло на життєвий, майновий стан СПД. Враховуючи вищезазначене у сукупності, суд вважає твердження відповідача про порушення позивачем п. “е”, пп.. 4.2.9. п. 4.2 статті 4 Закону України “Про податок з доходів фізичних осіб” безпідставними та необґрунтованими, а нарахування штрафних санкцій у зв'язку з цим протиправним. 4. Щодо податкового повідомлення рішення № 0000764240/0 від 29.10.2007 року з приводу визначення суми податкового зобов'язання з податку на прибуток. Загальні збори акціонерів Відкритого акціонерного товариства „Київський центральний універмаг” прийняли рішення про збільшення Статутного фонду (капіталу) ВАТ „Київський ЦУМ”, з метою залучення додаткових коштів для проведення реконструкції основних фондів та поповнення обігових коштів товариства, шляхом додаткового випуску акцій (протокол загальних зборів акціонерів від 15.04.2006р.). Фонд Державного майна України, як акціонер ВАТ „Київський ЦУМ”, вирішив взяти участь у проведенні додаткової емісії та внести до Статутного фонду (капіталу) ВАТ „Київський ЦУМ, як внесок держави в обмін на корпоративні права, майнове право -право розпорядження будівлею ЦУМу. Договором № 543 купівлі-продажу цінних паперів (договір підписки) від 05.12.06 р. та Актом № 740 передання-приймання нематеріальних активів від 07.12.2006р. Фонд державного майна України передав ВАТ „Київський ЦУМ” право розпорядження будівлею ЦУМу. Як випливає з листа № 108/10 КЦ від 2210.2007р. ТОВ „Консалтинг-центр” з метою визначення вартості додаткового внеску до статутного фонду ВАТ „Київський ЦУМ” за замовленням Фонду державного майна України було проведено оцінку вартості права розпорядження будівлею. Відповідач обґрунтовує неможливість здійснення амортизаційних нарахувань на нематеріальний актив - право розпорядження будівлею, яке отримано позивачем внаслідок додаткової емісії акцій, укладення відповідного договору (№ 543 від 05.12.2006р.) купівлі-продажу акцій розрахунок за які відбувся у формі передачі нематеріального активу - права розпорядження будівлею. Неможливість нарахування амортизації в такому випадку, на думку відповідача, обумовлена тим, що право розпорядження будівлею не є нематеріальним активом з огляду на те, що зі змісту пункту 1.2. статті 1 Закону про прибуток випливає що нематеріальним активом може бути тільки об'єкти інтелектуальної власності. Суд не може погодитися з такою позицією з огляду на наступне. Підпунктом 1.2. статті 1 Закону про прибуток встановлено, що нематеріальний актив - об'єкти інтелектуальної, в тому числі промислової власності, а також інші аналогічні права, визнані у порядку, встановленому відповідним законодавством, об'єктом права власності платника податку. При цьому п.1.1. статті 1 цього ж закону визначено, що матеріальний актив -це основні фонди та оборотні активи у будь-якому виді, що відрізняється, зокрема, від нематеріальних активів. Аналізуючи системно ці поняття, встановлені законом, суд приходить до висновку про те, що критерій відмінності понять полягає саме у формі активу, в одному випадку це матеріальна форма, в іншому випадку така матеріальна форма відсутня. Суд аналізує визначення терміну нематеріальний актив в розрізі другої частини речення п. 1.2. статті 1 Закону про прибуток, у відповідності до якої, нематеріальним активом можуть бути інші аналогічні права, визнані об'єктом права власності платника податку. Аналізуючи вищезазначене у сукупності, суд вважає, що головним критерієм “аналогічності” встановленої пунктом 1.2. Закону про прибуток є характер об'єкта інтелектуальної власності, а саме нематеріальна форма та можливість зазначеного права бути визнаним у порядку, встановленому відповідним законодавством, об'єктом права власності платника податку. Прямим підтвердженням цього є, наприклад, визначення Законом про прибуток такого поняття як гудвіл, який не є об'єктом інтелектуальної власності, але визначений законом як нематеріальний актив, який відповідає вищезазначеним характеристикам та ознакам нематеріального активу. Крім того, зазначене відповідає правовому врегулюванню в сфері оподаткування положень закону України “Про господарські товариства”, зокрема, статті 13 у відповідності до якої, вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом. Згідно пп. 8.1.2 п. 8.1 ст. 8 Закону про прибуток витрати на придбання нематеріальних активів для власного виробничого використання підлягають амортизації. Відповідно до пп. 8.4.11 Закону про прибуток до продажу основних фондів та нематеріальних активів прирівнюються операції з внесення таких основних фондів та нематеріальних активів до статутного фонду іншої особи. Тобто питання майнових чи інших відчужуваних прав, які мають грошову оцінку кореспондує положенням пункту 1.2. статті 1 Закону про прибуток. Інакше має місце нічим не обґрунтоване обмеження таких прав та вилучення останніх зі сфери регулювання податкових відносин, які за вказаними вище критеріями є нематеріальними активами, зокрема: право користування природними ресурсами, право користування земельної ділянкою, право користування будівлею, та інше. Статтею 136 Господарського кодексу України право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб'єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства. Статтею 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 317 Цивільного кодексу України визначає зміст права власності у відповідності до якого власникові належать права: володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до статті 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є не споживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. У відповідності до статті 317 і 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Оцінюючи вищезазначене, суд вважає, що право господарського відання є вужчим за своїм змістом від права власності. Власник має розпоряджатися майном на власний розсуд, на відміну від особи з правом господарського відання. Майнові права володіння, користування, розпорядження в силу закону є самостійним об'єктом права власності. З огляду на що, суд вважає питання щодо правомірності передачі права розпорядження майном по договору продажу акцій № 543 від 05.12.2006р. є безпідставним. На підтвердження цього також слугує рішення Господарського суду м. Києва від 06.11.2007 № 38/318 за позовом ВАТ “Київський центральний універмаг” до Головного управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), КП “Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна”, третя особа -Фонд державного майна про визнання права власності. У відповідності до цього рішення суд за наслідками кількох правочинів, вчинених Фондом державного майна України та ВАТ “Київський центральний універмаг”, визнав за останнім право власності на об'єкт нерухомого майна -не житлове приміщення (будівля ЦУМу). Постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.02.2008 по справі №38/318 рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.07 у справі № 38/318 залишено без змін. Крім того, відповідач в обґрунтування своєї позиції посилається на лист ДПА України від 23.06.2004 року № 11575/7/15-1117, де роз'яснено, що вартість дооцінки основних фондів, по яких підприємством не було здійснено фактичних витрат, для цілей оподаткування не збільшує балансову вартість таких основних фондів і не підлягає амортизації. Суд не приймає цей лист до уваги з огляду на не належність останнього до нормативно-правового акту. Відповідач не надав суду жодних доказів та не зміг надати пояснення з приводу наявності фактів дооцінки, в тому числі не зазначив, яких саме основних фондів позивача проводилась дооцінка. У відповідності до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У відповідності до положень підпункту 4.4.1. пункту 4.4. статті 4 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" (№2181-III від 2000.12.21) у разі коли норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків. Враховуючи вищезазначене у сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість заперечень відповідача у цій частині. Відповідач не надав суду фактів дооцінки основних фондів та не довів неможливості амортизації права розпорядження будівлею як нематеріального активу -речового права. Відповідно податкове повідомлення-рішення, нараховані штрафні санкції є необґрунтованими та безпідставними. Щодо недоліків нумерації Акту перевірки, то суд не приймає їх до уваги з огляду на те, що останні не впливають по суті на предмет спору та зміст результатів перевірки. У відповідності до частини другої статті 19 Конституції України (№254к/96-ВР від 28.06.1996р.) органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд також бере до уваги, що згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони зокрема: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Суд вважає оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті відповідачем з порушенням зазначених вище принципів, зокрема: необґрунтовано, не розсудливо. Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач як суб'єкт владних повноважень не довів правомірність прийнятих ним рішень. Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Враховуючи викладене та

Результат розгляду: granted