Рішення адміністративного суду від 2008-05-28 00:00:00+03

[PERSON] Указом Президента України від 11.05.04р. № 514/2004 призначений на посаду судді господарського суду міста Києва в межах п'ятирічного строку. 23.03.07 р. позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про вчинення дій щодо страхування життя і здоров'я судді [PERSON] на суму десятирічного грошового утримання за посадою судді господарського суду м. Києва. Відповідно до довідки Господарського суду міста Києва середньомісячна заробітна плата судді місцевого господарського суду складає 5326, 43 грн. Довідка видана станом на лютий 2008 року. 18.06.07 р. на адресу позивача надійшов лист № Ш-285/07, яким його було повідомлено, що необхідні кошти враховані Державною судовою адміністрацією України в процесі формування бюджетного запиту на 2007 рік, проте фінансування зазначених видатків буде здійснюватися після визначення страховика - страхової компанії. Станом на день звернення позивача до адміністративного суду, відповідачем страхування життя та здоров'я судді [PERSON] не проведено. Постановою Кабінету Міністрів України № 89 від 14.02.1994 року затверджено Порядок та умови державного обов'язкового страхування життя і здоров'я суддів (далі -Порядок), яким передбачено, що державне обов'язкове страхування життя і здоров'я суддів здійснюється за рахунок коштів державного бюджету. Пунктом 2 Порядку встановлено, що страхові платежі за державним обов'язковим страхуванням життя і здоров'я суддів, включаючи пов'язані з цим витрати страховиків, уповноважених на здійснення такого виду страхування, в розмірі шести відсотків загальної суми цих платежів, а також витрати на виплату страхових сум застрахованим, перераховуються Конституційним Судом України, Верховним Судом України, Вищим господарським судом України, Вищим адміністративним судом України, Державною судовою адміністрацією (далі - страхувальники) на спеціальні рахунки страховиків, уповноважених на здійснення такого виду страхування. Відповідно до ст. 125 Закону України від 07.02.02р. № 3018-ІІІ «Про судоустрій України»державна судова адміністрація становить систему органів, що складається з Державної судової адміністрації України та територіальних управлінь державної судової адміністрації. Державна судова адміністрація України є центральним органом виконавчої влади, що здійснює організаційне забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції, а також інших органів та установ судової системи відповідно до цього Закону (крім Верховного Суду України, Конституційного Суду України та вищих спеціалізованих судів). При цьому, засади правосуб'єктності Державної судової адміністрації України закладено у ст. 119 Закону України «Про судоустрій України», відповідно до якої діє єдина система забезпечення функціонування судової влади. Голова ДСА України відповідно до ст. 127 наведеного Закону бере участь у підготовці пропозицій до проекту Державного бюджету України щодо фінансування судової влади. Указом Президента України від 29.08.02р. № 780/2002 створено центральний орган виконавчої влади зі спеціальним статусом -Державну судову адміністрацію України. Спеціальний статус ДСА України обумовлено тим, що всі питання її правового статусу та взаємовідносин з іншими органами розв'язано окремим Законом, а саме главою 19 Закону України «Про судоустрій України». Указом Президента України від 03.03.03 року № 182/2003 затверджено Положення про Державну судову адміністрацію України, відповідно до якого на відповідача покладено такі основні завдання: здійснення матеріального та соціального забезпечення суддів і працівників апарату судів тощо. Отже, відповідно до законодавства України на відповідача покладено організаційне забезпечення діяльності судів, що становлять заходи фінансового, матеріально-технічного, кадрового, інформаційного та організаційно-технічного характеру та спрямовані на створення умов для повного й незалежного здійснення правосуддя. Питання, пов'язанні з незалежністю судової гілки влади та недоторканності неодноразово були предметом конституційного подання до Конституційного Суду України. Так, правова позиція Конституційного Суду України щодо гарантій незалежності суддів наведена у наступних рішеннях суду, зокрема від 29 червня 1999 року №6-рп/99, від 20 березня 2002 року №5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 1 грудня 2004 року №19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 1 грудня 2004 року №20-рп/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій), від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання), від 18 червня 2007 року №4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів). Загальний висновок, що вбачається з наведених актів є таким, що недо торканність судді -одна із засад здій снення правосуддя. Встановлення додат кових, порівняно з недоторканністю пересічної особи, гарантій недоторкан ності для окремих категорій державних посадових осіб, зокрема і для суддів, має на меті створення на лежних умов для виконання покладе них на них державою обов'язків та за хист від незаконного втручання в їх ді яльність. Тобто недоторканність суддів визначена законодавцем як гарантія (але більш висо кого рівня у порівнянні з недоторкан ністю, що встановлюється для всіх осіб -представників соціуму відповідно до принципу рівності прав і свобод грома дян та їх рівності перед законом) та є складовою правового статусу судді. Так, відповідно до ст. 46 Конституції України, яка є нормою прямої дії, встановлено право громадян на соціальний захист, що включає, зокрема, право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантоване загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок певних страхових внесків, а також страховими виплатами за обов'язковим страхуванням відповідно до ст. 999 Цивільного кодексу України. Страхування життя та здоров'я судді є елементом недоторканності, а тому повинно належно забезпечуватися державою в особі уповноважених на це спеціальних органів виконавчої влади. З огляду на спірні правовідносини, суд вбачає за необхідне звернути увагу відповідача, що рішенням № 10-рп/2007 від 25.10.07р. Конституційний Суд України дав тлумачення частини четвертої статті 50 Закону України «Про прокуратуру»та зазначив, що держава гарантує обов'язкове державне страхування прокурорам незалежно від особливостей статусу їх певних категорій. Названим рішенням КСУ надав оцінку щодо встановлення соціальних гарантій у вигляді обов'язкового державного страхування прокурорів, які наділені спеціальним правовим статусом по відношенню до інших категорій державних службовців. Такий висновок суду може бути застосовано також і до суддів, оскільки держава також визнала своїм обов'язком встановити додаткові гарантії для належного здійснення такою категорією осіб своїх службових обов'язків, зокрема здійснити обов'язкове державне страхування суддів. Як встановлено судом, позивач здійснює професійну діяльність на посаді судді місцевого господарського суду, і його середньомісячна заробітна плата складає 5 326, 43 грн. на місяць. Сума десятирічного грошового утримання за посадою складає 639 171, 60 грн. Шість відсотків загальної суми на виплату страхових сум застрахованому дорівнює 38 350, 30 грн. Таким чином, відповідно до п. 5 «Порядку та умов державного обов'язкового страхування життя і здоров'я суддів», затвердженого Постановою Кабінету міністрів України № 89 від 14.02.1994 року сума щомісячного страхового платежу (у розмірі 1/12 річної суми) 3 195, 86 грн. повинна вноситися відповідачем не пізніше 25 числа кожного місяця на спеціальний рахунок страховика. Заперечення відповідача щодо невизначеності страхової компанії, в зв'язку з наявністю колізій у нормативно-правових актах судом до уваги не приймаються, оскільки представником відповідача не було надано доказів здійснення будь-яких дій на усунення цих недоліків, а тому є підстави визнати бездіяльність відповідача неправомірною та такою, що порушує право позивача на обов'язкове державне страхування. У статті 3 Конституції України держава визнала, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави в особі її органів, до яких належать і органи судової влади. Однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів (ст.22 Конституції України). Збереження існуючого статусу судді, недопущення його скасування або звуження його змісту та обсягу є однією з основоположних гарантій незалежності судді. Тлумачення словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституції України, Конституційний Суд України дав у рішенні від 22.09.05р. № 5-рп/2005 (справа про постійне користування земельними ділянками), згідно з яким конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод -це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. При цьому Конституційний Суд зазначив, що визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини -це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. Відповідно до ч.1 ст. 126 Конституції України, Конституція і закони України повинні гарантувати незалежність і недоторканність суддів. Конституційні норми за своїм первісним походженням належать до норм першої черги і не можуть застосовуватися опосередковано. У співвідношенні конституційних первісних норм з відтвореними нормами пріоритет у застосуванні належить первісним нормам, що обумовлюється ієрархічним місцем Конституції України в системі законодавства, а саме її найвищою юридичною силою (ч. 2 ст. 8 Конституції), а також загальновизнаним способом розв'язання суперечностей в законодавстві, який полягає в тому, що у разі суперечливого регулювання різними правовими актами одних і тих самих правовідносин, застосовуються положення того акта, який має вищу юридичну силу. Зазначені конституційні вимоги поширюються на всі без винятку органи державної влади, у тому числі й на компетенцію та повноваження ДСА України. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що бездіяльність відповідача щодо визначення страховика є такою, що не відповідає Європейській хартії про закон «Про статус суддів», Конвенції про захист прав людини та її основоположних свобод, Конституції України, Закону України «Про статус суддів»та порушує права позивача, а тому є протиправною. З огляду на частину першу статті 2 КАС України, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, а тому позов підлягає задоволенню повністю.

Результат розгляду: granted