Рішення адміністративного суду від 2008-04-14 00:00:00+03

18.08.1982 позивач на підставі наказу № 198 був зарахований до 9 класу Мінського військового суворовського училища, та закінчив навчання 25.06.1984, про що свідчить копія учнівського квитка, атестату про середню освіту та довідки про послужний список, що наявні у матеріалах справи. Позивач на підставі Наказу Міністра оборони України № 01633 від 09.07.1994 був зарахований на війську службу до Збройних Сил України та проходить дійсну військову службу (Довідка Військової частини Т0100 від 26.12.2007 № 38-6.3-832). Як вбачається з матеріалів справи та наданих позивачем пояснень, останньому під час ознайомлення з особовою справою стало відомо про не зарахування йому в строк військової служби періоду навчання у Мінському суворовському військовому училищі. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу»в редакції до 31.07.1999 (чинній на момент зарахування позивача на військову службу до Збройних Сил України) передбачалося, що початком перебування на військовій службі вважається, зокрема, день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаний у приписі, виданому військовим комісаріатом, - для допризовників, призовників і військовозобов'язаних. Як вбачається із вищезазначеної норми, початком перебування на військовій службі, зокрема, вважається день зарахування до військового навчального закладу. Зважаючи на те, що позивач проходив навчання у Мінському суворовському військовому училищі, а ст.24 Закону України „Про загальний військовий обов'язок і військову службу” в редакції від 25.03.1992, яка була чинною на момент зарахування позивача до Збройних Сил України, передбачала, що початком перебування на військовій службі вважається, зокрема, день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаний у приписі, виданому військовим комісаріатом, - для допризовників, призовників і військовозобов'язаних, позивачу мав бути зарахований до строку військової служби період навчання його у Мінському військовому суворовському училищі. Відповідно до ч.1 та 2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Крім того, відповідач надав суду заяву про розгляд справи без його участі, при цьому до заяви не додано будь-яких доказів, які б свідчили про правомірність не зарахування відповідачем періоду навчання позивача у військовому навчальному закладі до строку його військової служби. Зазначене свідчить про невиконання відповідачем покладеного на нього обов'язку передбаченого ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України в частині доказування правомірності вчиненої ним бездіяльності. Відповідно до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Судом встановлено, що бездіяльність відповідача вчинена всупереч вищезазначеним принципам, що свідчить про її протиправність та порушення прав, свобод та інтересів позивача. Таким чином, оцінивши за правилами, встановленими ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України наявні у матеріалах справи докази та пояснення сторін, надані під час розгляду справи, суд вважає, що заявлений адміністративний позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Результат розгляду: granted