Рішення адміністративного суду від 2008-03-21 00:00:00+02

Звернувшись до суду, позивач посилається, що він учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС категорії 1 та має право відповідно до ст. 48 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» на щорічну допомогу на оздоровлення в розмірі п»яти мінімальних заробітних плат. Виплату даної допомоги проводить відповідач і здійснює її разовими платежами протягом поточного року. Зазначає, що на даний час відповідачем вказана допомога виплачена виплачена в таких розмірах: за 2004 рік - 26,70 грн., за 2005 та 2006 роки в розмірі 100-00 грн. Мінімальна заробітна плата у вказані роки становила у 2004 році з 1 вересня - 237 грн., у 2005 році з 1 вересня - 337 грн., у 2006 році з 1жовтня - 366 грн. З вказаного видно, що розмір виплаченої йому суми не відповідає розміру мінімальної заробітної плати, встановленої відповідними Законами України. 24.12.2007 року він звернувся до відповідача з вимогою провести перерахунок та виплату щорічної допомоги на оздоровлення, але відповідач йому відмовив. Просить стягнути з відповідача на свою користь 4448-30 грн. недоотриманих ним сум грошової допомоги на оздоровлення за 2004-2006 роки. Позивач в судовому засіданні позов свій підтримав за викладених в ньому обставин та підстав і просив його задовольнити. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, свого представника в судове засідання не направив, направивши натомість до суду заяву, якою позов не визнав та просив розглянути останній у відсутності його представника. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС категорії 1 та інвалідом ІІ групи. Причиною інвалідності стало захворювання пов»язане з ліквідацією аварії на ЧАЕС. Відповідачем проводилися нарахування та виплата позивачу щорічної допомоги на оздоровлення, що передбачено ст..48 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”. На даний час відповідачем, вказана допомога йому виплачена в таких розмірах: за 2004 рік - 26,70 грн., за 2005 рік - 120-00 грн., 2006 рік - 120-00 грн., а всього за три роки позивачем отримано 266,70 грн. Зазначена допомога на оздоровлення виплачена в тих розмірах, які встановлені постановою КМ України від 26.07.1996 року за № 836 “Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” за період до 2005 року, та постановою КМ України від 12.07.2005 року за № 562 “Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” за період з 2005 року. Викладене підтверджується наявними у справі та оглянутими у судовому засіданні письмовими доказами, якими є: § Посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 на ім.»я позивача; § Копія вкладки [NUMBER] до посвідчення громадянина (ки), який (яка) постраждав (ла) внаслідок Чорнобильської катастрофи; § Копія виписки з акту огляду МСЕК КИО-1 № 172363 на ім»я позиваач; § Лист відповідача № 07-29-1373 від 27.12.2007 року; § Копія посвідчення інваліда на ім»я позивача; § Довідка відповідача № 01-05-168 від 25.02.2008 року. Відповідно до ст.48 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” передбачені нарахування та виплата щорічної допомоги на оздоровлення інвалідам першої і другої групи, а також учасникам ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 2 категорії в розмірі п”яти мінімальних заробітних плат. Розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати. Обов»язок по нарахуванню та виплаті такої допомоги покладено на органи соціального захисту населення по місцю проживання громадян. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов”язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до положень ст.113 Конституції України Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією і законами України, актами Президента України. Частина перша статті 9 КАС України визначає, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов”язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Розмір допомоги на оздоровлення, визначений вказаними вище постановами КМ України, суперечить вимогам ст.48 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”. Статтею 89 ЗУ «Про Держаний бюджет України на 2004 рік встановлений з 1 січня 2004 року розмір мінімальної заробітної плати 205 грн. на місяць, з 1 вересня 2005 року 237 грн. на місяць. Статтею 83 Закону України “Про Державний бюджет України на 2005 рік” установлений з 1 січня 2005 року розмір мінімальної заробітної плати в сумі 262 грн. на місяць, з 1 квітня 2005 року - 290 грн., з 1 липня 2005 року - 310 грн., з 1 вересня 2005 року -332 грн. Статтею 82 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2006 рік» встановлений з 1 січня 2006 року розмір мінімальної заробітної плати 350 грн. на місяць, з 1 липня 2006 року 375 грн. на місяць, з 1 грудня 2006 року 400 грн. на місяць. Вказані Закони, окрім Закону України «Про державний бюджет України на 2006 рік», не мали обмежень щодо застосування ст.48 Закону “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, яка передбачає право позивача на щорічну допомогу на оздоровлення в розмірі 5 мінімальних заробітних плат. Зважаючи, що закони України мають вищу юридичну силу над урядовими нормативними актами, суд приходить до висновку, що при вирішенні даного спору підлягають застосуванню саме положення ст.48 Закону “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” та положення зазначених вище Законів про встановлення розміру мінімальної заробітної плати, а не постанови КМ України від 26.07.1996 року за № 836 “Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” та від 12.07.2005 року за № 562 “Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”. Такий висновок суду узгоджується з положеннями ч.4 ст.9 КАС України в тім, що у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов”язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. Разом з тим, суд не знаходить неправомірною відмову відповідача провести нарахування та виплату позивачу допомоги на оздоровлення за 2006 рік, оскільки дію абзацу другого частини четвертої статті 48 зупинено на 2006 рік в частині виплати компенсацій і допомоги у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати згідно із Законом України N 3235-IV від 20.12.2005 року. Враховуючи наведене суд знаходить неправомірними дії відповідача в частині відмови у нарахуванні та виплаті позивачу щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі, що визначений ст..48 ЗУ “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” у період 2004-2005 років та приходить до висновку, що остання має бути стягнута з відповідача на користь позивача за вказаний період, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати при виплаті за 2004 рік - 237 грн , за 2005 рік - 332 грн.. Всього позивачу підлягало до нарахування та виплати у 2004 році - 1185 грн., у 2005 році - 1660 грн.. Враховуючи суму добровільно виплаченої позивачу допомоги розміром 146-70 грн., до примусового стягнення з відповідача підлягає сума розміром 2698-30 грн. Щодо доводів відповідача в тім, що позивачем пропущений встановлений ст..99 КАС України річний строк звернення до суду, суд погоджується з доводами відповідача, що останній він пропустив з поважної причини, оскільки не знав про порушення свого права відповідачем, сподіваючись на законопослушість останнього і що про порушення свого права він дізнався лише у грудні місяці 2007 року, а остаточно впевнися в цьому, коли отримав відповідь відповідача на своє звернення. За викладеного суд вважає причину пропуску строку звернення до суду позивача поважною. На підставі ст.4 Декрету КМ “Про державне мито” позивач звільнений від сплати судового збору на користь держави.

Результат розгляду: partial