Рішення адміністративного суду від 2008-06-18 00:00:00+03

СУТЬ СПОРУ: 05.05.2008 року позивач з вищезазначеним позовом звернувся до суду. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що його матір [PERSON] та бабусю [PERSON] в 1947 році внаслідок репресій, було виселено з постійного місця проживання в Кемеровську область, а будинок, в якому вони проживали [ADDRESS] та господарство, - конфісковано. В 1991 році їх було реабілітовано. Комісією з питань поновлення прав реабілітованих при Любомльській районній раді н/д було прийнято рішення від 27.03.1992 року № 44, про виплату [PERSON], при пред»явленні права на спадщину, грошової компенсації за конфісковане майно в розмірі - 1,5 тис. крб.., за будівлі - 5,5 тис. грб., всього 7 тис. крб..Виконкому Шацької селищної ради по можливості вирішити питання про повернення житлового будинку [PERSON]. В зв»язку з тим, що дане рішення не виконано, позивач, як спадкоємець першої черги за законом після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO], просив на виконання даного рішення, зобов»язати Шацьку селищну раду надати йому земельну ділянку, площею 0,25 га під забудову в смт.Шацьк та 75 м3 хвойної деревини для будівництва будинку, як компенсацію за конфісковане майно. В судовому засіданні позивач, представник позивача, кожен зокрема, позовні вимоги, що викладені в позові підтримали, просили позов задовольнити. Позивач по суті пояснив, що на даний час [PERSON], як реабілітованій і як спадкоємцю першої черги за законом після смерті її матері [PERSON], на виконання рішення Любомльської районної ради не було повернуто ні будинку, ні виплачено грошової компенсації, в зв»язку з чим, позивач просив в рахунок компенсації за вилучене майно надати йому, як спадкоємцю першої черги за законом після смерті матері [PERSON], земельну ділянку під забудову в смт.Шацьк та хвойну деревину для будівництва будинку. Проте, позивач визнав, що в райфінвідділ Шацької райдержадміністрації з заявою про виплату грошової компенсації ніхто не звертався, а до голови Шацької селищної ради з проханням надати земельну ділянку в рахунок компенсації за вилучене майно, він особисто звертався в порядку усного прийому громадян, проте, його звернення залишилось не задоволеним, в зв»язку з чим, звернувся до суду. Крім того, підтвердив той факт, що його матір [PERSON] із членами сім»ї, які проживали з нею на той час, в 1991 році приватизувала однокімнатну квартиру [ADDRESS], проте дана квартира за площею є значно менша за вилучений будинок. Представник відповідача Шацької селищної ради, Матвійчук Т.В. в судовому засіданні позов заперечила, пояснивши, що рішенням комісії Любомльської районної ради № 44 було зобов»язано Шацьку селищну раду при можливості повернути [PERSON] займаний її сім»єю до виселення будинок по вулиці Шевченка, проте, повернення даного будинку виявилось не можливим, в зв»язку з тим, що в ньому проживало три сім»ї. Тому, тим же рішенням було передбачено виплату грошової компенсації [PERSON] в рахунок вилученого майна. Однак із заявою про виплату грошової компенсації ніхто не звертався. А в 1991 році [PERSON] разом із членами своєї сім»ї приватизувала однокімнатну квартиру [ADDRESS], проте, дана квартира була приватизована нею на підставі Закону України «Про приватизацію», а не отримана в порядку компенсації за вилучене майно як реабілітованій. В задоволенні позову, просила відмовити. Представник відповідача райфінвідділу Шацької райдержадміністрації пояснила, що ні [PERSON], ніхто із її спадкоємців в райфінвідділ про виплату грошової компенсації не звертався. В задоволенні позову, просила відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши доводи, дослідивши та оцінивши подані сторонами докази в їх сукупності, суд, - В С Т А Н О В И В: З архівної довідки Управління внутрішніх справ виконавчого комітету Волинської обласної ради від 27.09.1992 року за № 13/189-к / ар.сп. 20/, рішення комісії з питань поновлення прав реабілітованих Любомльської районної ради від 27.03.1992 року /ар.сп. 18/ та висновку Любомльського РВВС від 14 березня 1992 року /ар.сп. 19/ вбачається, що постановою зборів МДБ від 20 січня 1948 року було прийнято рішення на підставі якого , [PERSON] та [PERSON] і їхню сім»ю було виселено з постійного місця проживання в Кемеровську область, а будинок, в якому вони проживали [ADDRESS], розміром 25х8.35 м, сарай 10х8.3, коня з підводою, корову, телицю, двоє свиней, курей, зерно, меблі, посуд, одяг, - конфісковано. На підставі ст.. 3 Закону УРСР від 17.04.1991 року «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» [PERSON], 1927 року народження та [PERSON]було визнано реабілітованою, що підтверджується архівною довідкою Управління внутрішніх справ виконавчого комітету Волинської обласної ради від 27.09.1992 року за № 13/189-к / ар.сп. 20/, як таку що була виселена з постійного місця проживання та позбавлена майна. Відповідно до пункту 3 Положення «Про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їхнім спадкоємцям» розробленого на виконання вищезазначеного Закону, передбачено, що громадянам, реабілітованим згідно із ст..ст. 1 і 3 Закону України «Про реабілітацію жертв …» , повертаються вилучені у них будівлі та інше майно або відшкодовується їх вартість. Відповідно до Закону України від 18.06.1992 року № 2477-ХІІ, яким внесено зміни до вищезазначеного Закону, встановлено, що передбачена виплата грошової компенсації, а також повернення майна або відшкодування його вартості провадиться тільки реабілітованим особам або спадкоємцям першої черги. Вилучені будівлі та інше майно по можливості (якщо будинок не зайнятий , а майно збереглося) повертаються реабілітованому або його спадкоємцям натурою. При відсутності такої можливості заявнику відшкодовується вартість будівель та майна. Відповідно до ст.. 9 даного Закону, вирішення питань, пов»язаних з відшкодуванням матеріальних збитків, поновлення житлових прав громадян , реабілітованих відповідно до цього Закону, покладено на області, міські і районні Ради народних депутатів., які створюють для цього спеціальні штатні комісії до виключної компетенції яких віднесено визначення складу майна, яке підлягає поверненню, при наявності та можливості, або визначення розміру його компенсації. Порядок звернення за грошовою компенсацією, повернення майна або відшкодування його вартості регламентовано Розділом ІІ «Положення про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», або їхнім спадкоємцям» /далі Положення/. Пунктом 6 Положення встановлено трьох річний строк для звернення з заявою про компенсацію або повернення майна, який починається з моменту набрання чинності Закону «Про реабілітацію…» Так, із Рішення комісії з питань поновлення прав реабілітованих Любомльської районної ради від 27.03.1992 року № 44 /ар.сп. 18/ вбачається, що [PERSON] звернулася з відповідною заявою про повернення їй вилученого в її сім»ї нерухомого майна або компенсацію його вартості. Даною комісією, у відповідності до порядку передбаченого Положенням, було визначено склад вилученого майна, встановлено його вартість та прийнято рішення /ар.сп. 18/ про виплату [PERSON], при пред»явленні права на спадщину, грошової компенсації за конфісковане майно в розмірі 7 тисяч крб.. Виконкому Шацької селищної ради по можливості вирішити питання про повернення житлового будинку в якому вона з сім»єю проживала до виселення. Відповідно до п. 12 Положення, вилучені будівлі та інше майно (якщо будинок не зайнятий, а майно збереглося) повертаються реабілітованому або його спадкоємцям. При відсутності такої можливості, заявнику відшкодовується вартість будівель і майна. Не погоджуючись із рішенням комісії з поновлення прав реабілітованих Любомльської районної ради № 44 від 27.03.1992 року в частині компенсації за вилучене майно, а також, його невиконання в частині повернення житлового будинку, [PERSON] в порядку пункту 29 Положення, оскаржила його до комісії з питань поновлення прав реабілітованих Волинської обласної ради, яка своїм рішенням від 16.07.1992 року № 5/11 рішення комісії № 44 від 27.03.1992 року залишила в силі та рекомендувала виконкому Шацької селищної ради вжити заходів для повернення / передачі/ [PERSON] житлового будинку. Проте, виконком Шацької селищної ради на заяву [PERSON], 30.04.1993 року за № 45 повідомив, що будинок повернути немає можливості, оскільки в ньому проживає три сім»ї, які, за відсутності іншого житла, немає можливості відселити /ар.сп. 17/. В зв»язку з невиконанням даного рішення в частині повернення будинку в натурі, 17.03.1995 року [PERSON] звернулася до суду, як спадкоємець першої черги після смерті матері [PERSON]. Проте, рішенням Шацького районного суду від 4 квітня 1995 року /ар.сп. 36/, яке було залишено без змін Волинським обласним судом, в задоволенні позову відмовлено з тих підстав, що повернути будинок не являється можливим. Отже, за таких обставин, виконанню підлягає пункт перший рішення комісії з питань поновлення прав реабілітованих від 27.03.1992 року /ар.сп. 18/, а саме, грошова компенсація за вилучене майно в розмірі 7 тисяч крб.. Оскільки, вирішення способу, розміру та порядку компенсації вилученого майна віднесено до виключної компетенції комісій з питань поновлення прав реабілітованих, тому, позивач не вправі самостійно визначити інші способи компенсації, в даному випадку - надання земельної ділянки. Крім того, пунктом 28 Положення, встановлено обов»язковість виконання даних рішень комісії про відшкодування вартості майна, а разі їх не виконання, пунктом 29 цього ж Положення, передбачено право на звернення за захистом порушених прав до суду. Пунктом 16 Положення передбачено, що згідно з пунктом 13 і 14 цього Положення юридичні та фізичні особи повертають реабілітованим майно або відшкодовують його вартість в установлені комісією строки, але не пізніше одного року після прийняття рішення. Проте, [PERSON] до райфінвідділу з заявою про виплату їй грошової компенсації не зверталася. Доказів того, що [PERSON] після закінчення річного строку для виконання рішення комісії про виплату грошової компенсації за вилучене майно, яке не було виконано, чим відповідно було порушено її право, зверталася в межах строків позовної давності до суду з позовом про захист своїх прав, позивач також не надав. Таким чином, [PERSON] за життя свого права на примусове виконання даного рішення комісії в частині виплати їй грошової компенсації, не реалізувала, а отже, і не набуває такого права позивач. Крім того, пунктом 9 Постанови ВР України «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» передбачено, що майно (або його компенсація) повертається спадкоємцям першої черги реабілітованого в разі подання свідоцтва про право на спадщину, яке відкривається з дня прийняття про це рішення районною комісією з питань поновлення прав реабілітованих. Коло спадкоємців першої черги визначається на день винесення цього рішення. Отже, [PERSON] на день прийняття рішення від 27.03.1992 року була визнана спадкоємцем першої черги після смерті своєї матері [PERSON]. Отже, позивач не був визнаний комісією спадкоємцем першої черги після смерті реабілітованої, оскільки, [PERSON] на день прийняття даного рішення була живою та відповідно визнана реабілітованою і спадкоємцем першої черги за законом після смерті матері на майно останньої і мала усі гарантовані законом права для реалізації рішення комісії про виплату їй грошової компенсації. Отже, за безпідставністю вимог позивача, в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст.. 19 Конституції України, передбачено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов»язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України. Відповідно до ст..ст. 11, 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно з ст.. 86 цього Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об»єктивному дослідженні. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб»єкта владних повноважень, обов»язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову. Отже, на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є безпідставними, а отже, в їх задоволенні слід відмовити.

Результат розгляду: denied