Рішення адміністративного суду від 2008-02-08 00:00:00+02

[PERSON] звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м.Рівне про скасування рішення відповідача про відмову у перерахунку пенсії за віком, зобов'язання відповідача прийняти рішення про перерахунок пенсії за віком за період з 01.01.2000 року по 01.09.2004 року у відповідності до ст.46 Конституції України, а саме на рівні, не нижчому від прожиткового мінімуму. У судовому засіданні представник позивача надав пояснення, які повністю співпадають з позицією, яка викладена в позовній заяві, а зокрема зазначив, що Позивач -[PERSON] у період з 01.01.2000 року по 01.09.2004 року отримувала пенсію нижчу за прожитковий мінімум. Вказав, що ст. 46 Конституції України передбачає розмір пенсії не нижчий за прожитковий мінімум. Просив зобов'язати відповідача перерахувати пенсію позивачу на рівні, не нижчому за прожитковий мінімум за період з 01.01.2000 року по 01.09.2004 року. Представник відповідача проти позову заперечив, надав пояснення, які повністю співпадають з позицією, яка викладена в запереченнях на позовну заяву, а зокрема вказав, що позивачем було пропущено строк звернення до адміністративного суду, наполягав на застосуванні наслідків ст. 100 КАС України. Також зазначив, що [PERSON]з 01.02.1993 року призначена дострокова пенсія на умовах, визначених п. “г” ст. 26 Закону України “Про зайнятість населення”. Нарахування та виплата пенсії позивачу проводилася відповідно до чинного законодавства на дату виплати пенсії, відповідно до постанов КМ України, які встановлювали розмір пенсії. Крім того, представник відповідача зазначив, що позивачу пенсія призначалася Управлінням соціального захисту населення Рівненського міськвиконкому. Система органів Пенсійного фонду України відповідно до постанови КМ України № 39 від 28.01.1992 року. І лише з 01.07.2002 року функції з призначення та виплати пенсій від управління соціального захисту населення Рівненського міськвиконкому передані до управління Пенсійного фонду України в м.Рівне. Просить у задоволенні позову відмовити повністю. Судом оглянуті та досліджені письмові докази, наявні у матеріалах справи та надані для огляду та дослідження в судовому засіданні. Заслухавши у відкритому судовому засіданні пояснення представників сторін, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити повністю . Суд виходив з такого. [PERSON] є пенсіонеркою за віком з 01.02.1993 року, що підтверджується копією пенсійного посвідчення (а.с.9). Відповідно до ч.3 ст.46 Конституції України, пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. В період з 01.01.2000 року по 31.08.2004 року позивач отримувала пенсію, розмір якої був нижчим за встановлений прожитковий мінімум, що підтверджується відповідними довідками (а.с.7, 11-13). Відповідно до ст.10 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, пенсійне забезпечення здійснюється органами Пенсійного фонду України, а статтею 8 цього Закону передбачено, що Пенсійний Фонд України є самостійною фінансово-банківською системою, не входить до складу державного бюджету України, формується за рахунок коштів, що відраховуються підприємствами і організаціями на заходи соціального страхування за тарифами, диференційованими залежно від небезпечності, шкідливості, тяжкості робіт та стану інших умов праці, страхових внесків громадян, які займаються підприємницькою діяльністю, обов'язкових страхових внесків громадян, а також коштів державного бюджету. Статтею 11 цього ж Закону встановлено, що питання, пов'язані з реалізацією і додержанням гарантій, передбачених цим Законом, належать до відання Кабінету Міністрів України. Судом встановлено, що позивачу призначена дострокова пенсія на умовах, визначених п. “г” ст. 26 Закону України “Про зайнятість населення”. Відповідно до ст.19 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, позивачу була призначена пенсія за віком та встановлена в розмірі 9898,20 крб. З 01.09.1996 року розмір пенсії позивача становив 49,86 грн. Наступні підвищення пенсії позивача відбувались відповідно до: - постанови КМ України № 1528 від 19.08.1999 року на коефіцієнт 1,1; - постанови КМ України № 1686 від 10.11.2000 року на коефіцієнт 1,22 та 1,2; - постанови КМ України №227 від 14.03.2001 року на коефіцієнт 1,4; - постанови КМ України №741 від 27.06.2001 року на коефіцієнт1,22283; - постанови КМ України №1706 від 19.12.2001 року на коефіцієнт 1,10256. Відповідно до постанови КМ України “Про підвищення розмірів пенсій, призначених відповідно до Закону України “Про пенсійне забезпечення” від 13.03.2002 року №279, обмеження розміру пенсії з 01.04.2002 року по 30.06.2003 року складало 141,90 грн. Відповідно до постанови КМ України “Про підвищення розмірів трудових пенсій” від 15.04.2003 року № 544, обмеження розміру пенсії з 01.07.2003 року по 01.01.2004 року складає 150,00 грн. З 01.01.2004 року набрав чинності Закон України “Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.2003 року № 1058, яким не передбачене обмеження максимального розміру пенсії. Таким чином, з 01.01.2004 року позивачу органом Пенсійного фонду було проведено перерахунок пенсії за матеріалами пенсійної справи відповідно до ст. 43 зазначеного Закону. Відповідно до постанови КМ України №312 від 11.03.2004 року з 01.01.2004 року пенсія позивача була збільшена на 12 відсотків. Відповідно до Закону України “Про затвердження прожиткового мінімуму на 2004 рік” від 11.05.2004 року №1704, постанови КМ України №1215 від 18.09.2004 року, розмір пенсії за віком встановлено на рівні прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, а прожитковий мінімум для непрацездатних осіб з 27.05.2004 року встановлений в розмірі 284,69 грн. Відповідно ст.1 Закону України “Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування”, непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти - інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до цього закону. Позивач є непрацездатним з часу досягнення пенсійного віку (з 1993 року), тому до нього застосовується прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність. Вищезазначені постанови КМ України щодо обрахування розміру пенсії нечинними не визнавалися, а тому підлягали до застосування органом Пенсійного фонду при визначенні пенсії позивачу. Норми конституції України, як норми прямої дії, застосовуються у тих випадках, коли правовідносини не врегульовані Законом. Правовідносини ж, які виникли між сторонами у даному випадку, врегульовані вищезгаданими Законами та Постановами Кабінету Міністрів України. Нарахування та виплата пенсії позивачу проводилась у відповідності до чинного на той час пенсійного законодавства. Наведені вище обставини підтверджуються дослідженими в судовому засіданні матеріалами пенсійної справи, копії розпоряджень з якої залучено до матеріалів справи. Відповідно до ч.2 ст.99 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.100 КАС України, пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Представник відповідача наполягає на застосуванні наслідків ч.1 ст. 100 КАС України та вказує, що строк звернення з позовною заявою до адміністративного суду у позивача закінчився ще в вересні 2005 року. Представник позивача не заявляв клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду, та не надав суду доказів того, що строк звернення до суду був пропущений позивачем з поважних причин. За таких обставин, підстави для задоволення позову відсутні, оскільки призначення пенсії відбувалося відповідно до чинного законодавства. Доказів понесення судових витрат відповідачем не надано, тому підстав для застосування статті 94 КАС України в суду немає. На підставі викладеного та

Результат розгляду: denied