Рішення адміністративного суду від 2008-01-09 00:00:00+02

позивач просить суд зобов'язати відповідача перерахувати і виплатити йому недоотриману суму щорічної допомоги на оздоровлення та одноразової компенсації за шкоду, заподіяну здоров”ю за 2007 рік, які повинні складатись з розрахунку: допомога на оздоровлення у 2007 році - чотири мінімальних заробітних плати (420 грн) - 1680 грн, з них сплачено 90 грн, недоплачено 1590 грн; одноразова компенсація за заподіяну шкоду здоров”ю, як інваліду ЧАЕС третьої групи - 30 мінімальних заробітних плат (420 грн), що складає 12600 грн, з них сплачено позивачу 189,60 грн, недоплачено - 12410,40 грн. Загальна сума недоплачених виплат складає 15000,60 грн Звільнити його від сплати державного мита на підставі п. 18 ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів України і судових витрат. Свої вимоги мотивує тим, що він є учасником ліквідації наслідків аварії (далі -ЛНА) на ЧАЕС, інвалідом третьої групи по ЧАЕС, одержав від УПСЗН Білогірського району щорічну допомогу на оздоровлення за 2007 рік в сумі 90 грн. Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 562, з сумою, що виплачена йому, він не згоден по наступних підставах: 1. Згідно зі ст. 48 ч. 4 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, потерпілих внаслідок Чорнобильської катастрофи», інвалідам ЧАЕС третьої групи передбачена виплата щорічної допомоги на оздоровлення в сумі чотирьох мінімальних заробітних плат. На момент виплати позивач повинен був одержати допомогу на оздоровлення за 2007 рік - 420 х 4 =1680 грн, одноразову компенсацію за заподіяну шкоду здоров”ю як інваліду ЧАЕС третьої групи у сумі 30 мінімальних заробітних плат у сумі 12410,40 грн, разом загальна недоотримана сума складає 15000,60 грн. 2. Згідно зі ст. 48 ч.5 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, потерпілих унаслідок Чорнобильської катастрофи», щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам по місцю їх мешкання органами соціального захисту населення. Розмір мінімальної заробітної платні визначається на момент виплати щорічної допомоги - ч. 7 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Статтею 46 Конституції України, позивачу гарантовані види соціальних виплат і допомог, що є основним джерелом існування, а ст. 48 Конституції України свідчить про те, що кожен громадянин України має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, включаючи достатнє харчування, одяг, житло і тощо. Позивач - учасник ЛНА на ЧАЕС, в даний час потребує лікування і оздоровлення, йому потрібні грошові кошти на ліки, на утримання сім”ї і таке інше. Кабінет Міністрів України, Верховна Рада України, Президент України, приймаючи відповідні постанови, Закони, ігнорують Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, потерпілих унаслідок Чорнобильської катастрофи» з 1991 року. Прикладом тому є два рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп (2002) і від 9 липня 2007 року № 6-рп /2007, в яких розглянуті питання припинення дії законів, прийнятих Верховною Радою України, Законів України «Про Державний бюджет України» на 2002 і 2007 роки. У судовому засіданні позивач позов підтримав у повному об'ємі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, суду пояснила, що відповідно до Конституції України будь-які витрати держави на суспільні потреби, а також їх розмір і цільовий напрям визначає виключно ЗУ про Державний бюджет України на відповідний рік. Норми даного закону є пріоритетними по відношенню до інших законів, у тому числі і до ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». УПСЗН є головним розпорядником бюджетних коштів держави і здійснює фінансову діяльність на підставі вимог Бюджетного кодексу України. Тобто в суворій відповідності із ЗУ «Про Державний бюджет України на 2007 рік» на підставі Паспортів бюджетних програм, якими передбачені певні розміри компенсаційних виплат на оздоровлення громадян, потерпілих внаслідок Чорнобильської катастрофи. Кошти, що перевищують вказані виплати, не передбачені державним бюджетом і кошторисними призначеннями на рік, тому, їх виплата кваліфікується, як не цільове витрачання бюджетних коштів. Вважає, що позивач має право на компенсаційні виплати на оздоровлення та на одержання одноразової компенсації за шкоду, заподіяну здоров”ю за 2007 рік, як інваліду ЧАЕС третьої групи, проте, відповідач не може їх здійснити через відсутність грошових коштів, які не передбачені ЗУ «Про Державний бюджет на 2007 рік». Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає позов обгрунтованим і підлягаючим задоволенню по наступним підставам. Згідно ст.48 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” від 28.02.1991 року № 796 - ХII з подальшими змінами і доповненнями, де, зокрема, вказано рішення Конституційного Суду України від 9.07.2007 року № 6-рп/2007, передбачена щорічна допомога на оздоровлення, , а також позивач має право на одержання одноразової компенсації за заподіяну шкоду здоров”ю у розмірі 30 мінімальних заробітних плат, як інвалід третьої групи потерпілий внаслідок Чорнобильської катастрофи, виплати здійснюються громадянам за місцем їх проживання органами соціального захисту населення. Позивач є громадянином, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується копією посвідчення (а.с.10), він є інвалідом третьої групи від захворювання, пов”язаного з впливом аварії на ЧАЕС (а.с.11, 12). Крім того, він є інвалідом війни третьої групи (а.с.9). Відповідач в добровільному порядку не виплачує у встановленому законом розмірі щорічну допомогу на оздоровлення та одноразову компенсацію за заподіяну шкоду здоров”ю, мотивуючи відмову відсутністю грошових коштів і тим, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» не передбачені такі виплати (а.с. 39, 40-41). Проте, доводи відповідача суперечать вимогам рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007, яким визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) пункт 30 ст.71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік”, яким зупинено дію абзаців другого - сьомого частини першої, частини третьої, абзаців другого - сьомого частини четвертої та частини сьомої статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”. У даному рішенні Конституційного Суду України вказано, що згідно ст.ст. 22 ч.3, 64 Конституції України, право громадян на соціальний захист, інші соціально-економічні права можуть бути обмежені, у тому числі зупиненням дії законів (їх окремих положень), лише в умовах воєнного або надзвичайного стану на певний строк. Утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому, відповідно до ст.ст.6 ч.2, 19 ч.2, 68 ч.1 Конституції України, вони є загальнообов”язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Принципи соціальної держави втілено в ратифікованих Україною міжнародних актах, зокрема, в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996 року, та в рішеннях Європейського суду з прав людини. Згідно з частиною 1 ст.17 ЗУ «Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського Суду як джерела права. При розгляді справи «Кечко проти України» Європейський Суд з прав людини зауважив, що у межах свободи дій держави, Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок (виплат) з державного бюджету, вносячи відповідні зміни в законодавство. Проте, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти в цих виплатах, поки відповідні положення є чинними і в них не внесені відповідні зміни. Тому, посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх обов”язків по виплаті спірної допомоги в повному об'ємі не може бути взято судом до уваги. На підставі ст.4 п.18 Декрету КМУ “Про Державне мито” позивач звільнений від сплати держмита у дохід держави, тому, у відповідності з вимогами ст.87 ч.2 КАС України, п.3 розділу VII Прикінцевих та перехідних положень КАС України, ст.3 п.1, п/п “б” Декрету КМУ “Про Державне мито”, з відповідача слід стягнути у дохід держави судовий збір у сумі 3,40 грн. На підставі викладеного,

Результат розгляду: granted