Рішення адміністративного суду від 2008-04-10 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Сосницького районного суду Чернігівської області із позовною заявою до Сосницького РВ УМВС України в Чернігівській області, УМВС України в Чернігівській області про стягнення заборгованості по грошовому забезпеченню, компенсаційних виплат за особливі умови служби, пенсійної надбавки, надбавки за безперервну службу, преміювання у розмірі 33,3 % грошового забезпечення, позовні вимоги мотивує тим, що він проходив службу в Сосницькому РВ УМВС України в Чернігівській області з 01.10.1989 року по 12.12.2006 року і був звільнений з посади помічника начальника оперативного чергового Сосницького РВ УМВС згідно положення «Про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС України» через хворобу (наказ УМВС України в Чернігівській області від 08.12.2006 року № 307 о/с). Він просить визнати незаконними дії посадових осіб Сосницького РВ УМВС України в Чернігівській області щодо не установлення, не включення у розрахунок його грошового забезпечення та невиплату йому: з 01.01.2002 року, тобто з моменту набуття права на пенсію за вислугу років згідно із законодавством, щомісячної доплати в розмірі 50 % суми пенсії, яка повинна була бути йому нарахована; з 01.01.2002 року по 12.12.2006 року премії у розмірі 33,3% місячного грошового забезпечення; надбавки за особливі умови служби в МВС; надбавки за безперервну службу в МВС. Визнати за ним право на установлення, включення у розрахунок його грошового забезпечення та виплату йому вище вказаних виплат. Право на дані виплати передбачено Указом Президента України від 04.10.1996 року № 926 «Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників» та Указом Президента України від 24.04.2003 року № 370 «Про надбавки військовослужбовцям, Служби безпеки України та працівників органів внутрішніх справ, за безперервну службу». Стягнути з Сосницького РВ УМВС, включивши в розрахунок грошового забезпечення та виплатити йому 75 566,78 грн., а саме 01.01.2002 року, з моменту набуття права на пенсію за вислугу років згідно із законодавством, щомісячної доплати в розмірі 50 % суми пенсії, яка повинна була бути йому нарахована в сумі 24 391,97 грн.; з 01.01.2002 року по 12.12.2006 року, часу виконання службових обов'язків у Сосницькому РВ УМВС, премії у розмірі 33,3 % місячного грошового забезпечення в сумі 24 554,02 грн.; надбавки за особливі умови служби в МВС- в сумі 7 545 грн.; надбавки за безперервну службу в МВС- в сумі 21 075,79 грн. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, в своїх поясненнях посилався на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідачів Сосницького РВ УМВС України в Чернігівській області та УМВС України в Чернігівській області Дарда О.М. позовні вимоги позивача не визнав і пояснив, що дійсно позивач працював з 01.10.1989 року по 12.12.2006 року і був звільнений з посади помічника начальника оперативного чергового Сосницького РВ УМВС згідно положення «Про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС України» через хворобу (наказ УМВС України в Чернігівській області від 08.12.2006 року № 307 о/с). Позивач [PERSON], починаючи з 2002 року щомісячно отримував додаткові види грошового забезпечення, проте жодного разу не оскаржив розміри встановлених надбавок до грошового забезпечення. Дані надбавки є додатковими видами грошового забезпечення і спори щодо цього регулюються спеціальним законодавством . Дійсно відповідно до п.З Указу Президента України "Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ" передбачено преміювання осіб рядового і начальницького складу ОВС, однак воно здійснюється лише відповідно до особистого вкладу в загальні результати роботи і лише в межах асигнувань що виділяються на утримання цих органів. Крім цього преміювати працівників міліції це право, а не обов'язок керівників органів внутрішніх справ. Що стосується щомісячної доплати в розмірі від 25 до 50 відсотків суми пенсії, яка могла б бути нарахована особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України в разі їх залишення за їхньою згодою на службі та в інтересах служби, то вона також передбачена п.З Указу Президента України "Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ". Однак вищезазначена доплата могла виплачуватися, лише особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України в разі їх залишення за їхньою згодою на службі та в інтересах служби і лише в межах асигнувань на утримання ОВС. Позивач не довів, що він був залишений керівництвом на службі та в інтересах служби, а не продовжував служити за власним бажанням. Вихід на пенсію працівника при наявності для цього підстав це його право, а не обов'язок. Таким чином лише рапорт, з проханням про звільнення та призначення пенсії працівнику міліції є підставою для його звільнення з ОВС України. За відсутності рапорту керівництво Управління має право звільнити працівника на пенсію лише при досягненні ним пенсійного віку . Надбавка за безперервну службу відповідно до Указу Президента України від 5 травня 2003 року встановлювалися лише особам рядового і начальницького складу, які мали високі результати у службовій діяльності, залежно від стажу служби і це право, а на обов'язок керівника органу внутрішніх справ. Позивач жодного раз не оскаржував рішення керівництва про розміри встановлених надбавок. Розгляд скарг рядового або начальницького складу ОВС проводилось в порядку, встановленому главою 31-А ЦПК України в редакції 1963 року , відповідно до якої встановлювався 2-х місячний строк на право звернення до суду з приводу оскарження рішення (дій або бездіяльності) суб'єкта владних повноважень. Позивач вказані строки оскарження пропустив і не просить їх поновити. Згідно ст. 51 Бюджетного Кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та проводять видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами. Наданими суду документами підтверджується, що встановлення та виплата додаткових видів грошового забезпечення позивачу здійснена в межах наявних бюджетних асигнувань згідно кошторису видатків установи. Він просить відмовити в задоволенні позовних вимог позивача в зв»язку з недоведеністю та безпідставністю та в зв»язку з пропуском строку звернення до суду , передбаченого главою 31-А ЦПК України в редакції 1963 року та ст..99 КАС України. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідачів та дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. До такого висновку суд прийшов з наступних міркувань. Як встановлено в судовому засіданні і не оспорюється сторонами , [PERSON] проходив службу в Сосницькому РВ УМВС України в Чернігівській області з 01.10.1989 року по 12.12.2006 року і був звільнений з посади помічника начальника оперативного чергового Сосницького РВ УМВС згідно положення «Про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС України» через хворобу (наказ УМВС України в Чернігівській області від 08.12.2006 року № 307 о/с). Згідно абзацу 3 підпункту „а" статті 3 Указу Президента України від 4 жовтня 1996 року № 926 „Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ", керівники органів внутрішніх справ у межах асигнувань, що виділяються на утримання цих органів, мають право встановлювати особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, які мають право на пенсію за вислугу років згідно із законодавством і залишені за їхньою згодою та в інтересах справи на службі, - щомісячну доплату в розмірі від 25 до 50 відсотків суми пенсії, яка б могла бути їм нарахована. Крім того, згідно з абзацем 5 статті 3 вищевказаного Указу Президента України керівники органів внутрішніх справ у межах асигнувань, що виділяються на утримання цих органів, мають право встановлювати особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надбавку за особливі умови служби, кваліфікацію, професійний ризик та виконання особливо важливих завдань в розмірі до 50 відсотків окладів грошового забезпечення. Крім того, згідно з Указом Президента від 24 квітня 2003 року № 370 «Про надбавки військовослужбовцям, Служби безпеки України та працівників органів внутрішніх справ, за безперервну службу» Міністрові внутрішніх справ України надано право встановлювати працівникам органів внутрішніх справ України щомісячні надбавки за безперервну службу в органах внутрішніх справ у відсотках до грошового забезпечення, які мають високі результати у службовій діяльності, залежно від стажу служби. П.2 вище вказаного Указу передбачено виплату надбавок відповідно до цього Указу здійснювати за рахунок коштів, передбачених у Державному бюджеті України на утримання МВС України. Аналіз цих норм права свідчить, що встановлення вищевказаної доплати від суми пенсії, а також надбавок за особливі умови служби, кваліфікацію, професійний ризик та виконання особливо важливих завдань та за безперервну службу в органах внутрішніх справ і визначення їх розміру в межах, встановлених законодавством, є правом, а не обов'язком відповідного керівника органу внутрішніх справ, яке він може здійснити за умови наявності відповідних асигнувань. Таким чином ,в судовому засіданні встановлено, що під час проходження служби [PERSON] не виплачувались окремі види грошового утримання, можливість виплати яких була поставлена в залежність від наявності бюджетних чи інших асигнувань і є правом відповідного керівника органу внутрішніх справ. Крім того, як пояснив позивач в 2002 році він набув право на пенсію за вислугою років ,але рапорту про вихід на пенсію не писав і питання про залишення його на службі в інтересах справи не вирішувалося. Таким чином, посилання позивача на те, що він мав право відповідно до Указу Президента України від 04.10.1996 року № 926 «Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників» отримувати пенсійну надбавку є безпідставним. Відповідно до ч.ч.5,6 ст.51 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов»язання та проводять видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами. Будь-які зобов»язання ,взяті фізичними та юридичними особами за коштами Державного бюджету України без відповідних бюджетних асигнувань або ж з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України, не вважаються бюджетними зобов»язаннями. Витрати державного бюджету та покриття таких зобов»язань не можуть здійснюватися. Відповідно до ст..75 Закону України «Про Державний бюджет на 2006 рік» керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення)включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення),затвердженого для бюджетних установ у кошторисах або планах використання бюджетних коштів. Такі ж правила були встановлені бюджетним законодавством і у попередніх бюджетних періодах, зокрема законами України «Про Державний бюджет» від 20 грудня 2001 року ,від 26 грудня 2002 року, від 27 листопада 2003 року ,від 25 березня 2005 року. Як вбачається з довідки за № 2733 від 09.04.2008 року ,виданої Сосницьким РВ УМВС згідно плану асигнувань коштів по коду економічної класифікації видатків (КЕКВ -1112 залишок коштів виділених на грошове утримання за період з 2002-2006 роки по Сосницькому РВ УМВС України відсутній. З довідки за № 2734,виданої Сосницьким РВ УМВС України в Чернігівській області 09.04.2008 року вбачається ,що заборгованість по грошовому забезпеченню за період 2002-2006 років перед [PERSON] відсутня. Суд прийшов до висновку про те, що всупереч вимогам ст.ст. 11, 71 КАС України, позивачем не спростовані доводи відповідача в тій частині, що нарахування та виплата грошового утримання в системі МВС України, зокрема, тих його видів, виплата яких, згідно з діючим законодавством, ставиться в залежність від наявності відповідних бюджетних асигнувань, в спірний період проводились в межах фондів оплати праці, в умовах обмеженого фінансування або відсутності фінансування окремих виплат. Також судом приймається до уваги посилання представника відповідачів на порушення строків звернення до суду з позовною заявою. Розгляд скарг рядового або начальницького складу ОВС проводилось в порядку, встановленому главою 31-А ЦПК України (в редакції 1963 року зі змінами та доповненнями) ,відповідно до якої встановлювався 2-х місячний строк на право звернення до суду з приводу оскарження рішення (дій або бездіяльності) суб'єкта владних повноважень. Відповідно до ч.2 ст. 99 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який , якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. З даним позовом [PERSON] звернувся до суду 15 лютого 2008 року, більше ніж через рік після звільнення зі служби в грудні 2006 року. Враховуючи, що спір виник з приводу платежів, які виплачуються в складі грошового забезпечення щомісяця, суд прийшов до висновку, що [PERSON] знав або повинен був дізнатися про розмір та складові свого грошового забезпечення і про порушення свого права до звільнення зі служби, і мав можливість своєчасно звернутися до суду за захистом своїх прав. Таким чином суд вважає, що позивач пропустив строк на звернення до суду без поважних причин і не просить суд його поновити. Відповідно до ст..100 КАС України ,пропуск строку звернення до суду є підставою для відмови у позові, якщо на цьому наполягає одна із сторін, представник відповідачів наполягає на застосування ст..248-5 ЦПК України 1963 року та ст.. 99 КАС України. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосуваннями судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року №13 , зокрема частина 2 пункту 2 зазначає, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ) і тому в суду достатньо підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, в зв»язку з пропущенням строків звернення до суду. За таких обставин, суд вважає що позовні вимоги[PERSON] до Сосницького РВ УМВС України в Чернігівській області, УМВС України в Чернігівській області задоволенню не підлягають.

Результат розгляду: denied