Рішення адміністративного суду від 2008-04-01 00:00:00+03

Позивач -[PERSON] 31.10.2006 року була звільнена зі Збройних сил України в зв'язку із скороченням штату. Відповідно до ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»в редакції що діяла на час звернення позивача до суду військовослужбовці за рахунок держави забезпечуються речовим майном та продовольчими паями або по їх бажанню грошовою компенсацією замість них. Розрахунок грошової компенсації замість речового майна підтверджується довідками № 178 та № 179 від 23.11.2006 року виданими відповідачем. 15.02.2007 року позивач звернувся до відповідача з вимогою виплатити грошову компенсацію за не одержане речове майно за період з 1998 р. по 2006 р. в сумі 2631,36 грн. 06.03.2007 р. Відповідач листом № 4/68/4-201 відмовив позивачеві у виплаті грошової компенсації. З огляду на те, що позивач просить стягнути грошову компенсацію за не одержане речове майно за весь період: з 1998 р. по 2006 р., суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з врахуванням наступного. Відповідно до статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Якщо законом встановлена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, то обчислення строку звернення до адміністративного суду починається з дня, коли позивач дізнався про рішення суб'єкта владних повноважень за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб'єкта владних повноважень. Частиною першою статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Відповідачем в судовому засіданні подано відповідну заяву. Вимога про стягнення компенсації за не одержане речове майно за період з 1998 р. по термін набрання чинності Законом України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів»задоволенню не підлягає, оскільки позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду, на чому також наполягає відповідач, клопотання про поновлення пропущеного строку позивачем не заявлялось. Відповідно до ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 27 Положення «Про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час»затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 року № 1444 «Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час» Військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення. Зазначеним особам, звільненим у запас або відставку після закінчення строку контракту, за належне їм, але не отримане протягом дії контракту речове майно виплачується грошова компенсація пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати закінчення контракту, або видається речове майно на суму грошової компенсації. Частиною 2 Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів»від 17 лютого 2000 року N 1459-III зупинено дію частини другої статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., N 15, ст. 190) в частині одержання військовослужбовцями продовольчих пайків або за їх бажанням грошової компенсації замість них та замість речового майна (за винятком військовослужбовців Міністерства оборони України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони та Головного управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, що використовують цивільний одяг, який зашифровує особу та відомчу належність військовослужбовців), а також дію абзацу першого частини першої статті 14 зазначеного Закону в частині забезпечення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) та членам їх сімей безоплатного проїзду у відпустку. Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб" (№ 328-V від 2006.11.03) доповнено Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" доповнено статтею 9-1 “Продовольче, речове та інше забезпечення військовослужбовців”. Зазначені зміни набували чинності з 1 січня 2007 року. Частиною 2 статті 9-1 Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" зазначено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, мають право на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів. Разом з тим, згідно із Законом України від 19.12.2006 р. N 489-V дію пункту 2 статті 9-1 було зупинено на 2007 рік. Цей Закон набв чинності з 1 січня 2007 року. Аналізуючи викладені вище обставини, суд встановив, що на момент звернення відповідача з вимогою виплатити грошову компенсацію за недоодержане речове майно в сумі 2631,36 грн. норми закону, які регулюють порядок таких виплат були призупинені. А й, у зв'язку з цим, відповідне право позивача передбачене статтями 9, згодом 9-1 "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" починаючи дати набрання чинності Закону України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів»та по кінець 2007 року були відсутні. З огляду на це кореспондуючий обов'язок цьому праву позивача у відповідача також відсутній. Таким чином, суд, з огляду на це, вважає, що бездіяльність відповідача, щодо виплати грошової компенсації відсутня. Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд також бере до уваги, що згідно з ч. 3 ст. Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони зокрема: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Доказів, які б спростовували доводи відповідача, позивач суду не надав. З урахуванням наведеного, клопотання відповідача про застосування статті 100 КАС України, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача.

Результат розгляду: denied