Рішення адміністративного суду від 2008-08-04 00:00:00+03

Позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи першої категорії, що підтверджується посвідченням від 31.10.2001 р. та отримує з 03.09.1992 року пенсію по інвалідності внаслідок чорнобильської катастрофи 3 групи. З матеріалів справи вбачається, а саме змісту позовної заяви, що позивачу було відомо з 03.09.1992 р. та відповідно з жовтня 2001 року про чинне законодавство України, яким врегульовано порядок компенсаційних виплат особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, порядок підвищення розмірів пенсій, призначених відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", порядок підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат окремим категоріям пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, про збільшення розмірів пенсії деяким категоріям громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи затверджені Постановами Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 року №836, від 25.07.2001 року №861, від 03.01.2002 року № 1 та від 27.12.2005 N 1293 відповідно. Позивач також підтвердив своїми пояснення в судових засіданнях, що йому було відомо про оскаржувані нормативно-правові акти з моменту отримання посвідчення та віднесення його до першої категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Крім того, суд прийшов до висновку, що позивачу протягом січня-лютого 2006 року стало також відомо і про порядок збільшення розмірів пенсії деяким категоріям громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 1293 від 27.12.2005 року. Відповідно до статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Якщо законом встановлена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, то обчислення строку звернення до адміністративного суду починається з дня, коли позивач дізнався про рішення суб'єкта владних повноважень за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб'єкта владних повноважень. Частиною першою статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Вивчивши матеріали справи, суд встановив, що позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із порушенням річного строку звернення до адміністративного суду, оскільки адміністративний позов подано до суду 18.02.2008 р., про що свідчить відповідний реєстраційний номер на першій сторінці позовної заяви, оскільки позивачеві було відомо про нормативно-правові акти, які є предметом даного спору, з моменту їх прийняття та відповідного оприлюднення, отримання ним відповідного статусу та пенсії. Крім того, останні були застосовані до позивача відповідно. Будь-яких клопотань щодо поновлення пропущеного строку звернення позивач до суду не надавав. Враховуючи те, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду, клопотання про його поновлення останнього позивачем не заявлялось, а відповідач наполягає на відмові в позові з цієї підстави, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. Позивач заявив про стягнення з відповідача моральної шкоди. З огляду на те, що рішення і дії відповідача відповідають вимогам Закону, протиправної бездіяльності відповідача судом не встановлено, а вимоги щодо моральної шкоди є похідними від публічно-правового спору, суд вважає, що підстави для задоволення вимог позивача про стягнення моральної шкоди відсутні. З огляду на що вимоги про стягнення моральної шкоди з відповідача задоволенню не підлягають. Частини другої статті 19 Конституції України (№254к/96-ВР від 28.06.1996р.) органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд також бере до уваги, що згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони зокрема: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню . Враховуючи викладене та

Результат розгляду: denied