Рішення адміністративного суду від 2008-09-15 00:00:00+03

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом та, з урахуванням додаткової позовної заяви від 01.09.2008р., просив визнати незаконним та скасувати пункти 1 та 4 припису № 20-01-521/190-158 від 30.01.2008р. головного державного інспектора праці у Харківській області, визнати незаконним та скасувати рішення № 39 від 07.02.2008р., винесене начальником Територіальної державної інспекції праці у Харківській області Державного департаменту нагляду за додержанням законодавства про працю в частині відмови в задоволенні скарги Державного закладу Спеціалізована медико-санітарна частина №13» Міністерства охорони здоров'я України на пункти 1 та 4 припису № 20-01-521/190-158 від 30.01.2008р. головного державного інспектора праці у Харківській області. В обґрунтування заявленого позову зазначив, що за результатами перевірки відповідачем дотримання законодавства про працю, яка проводилася щодо позивача, було складено акт № 20-01-521-190 від 30.01.2008р., на підставі якого було винесено припис № 20-01-521/190-158 від 30.01.2008р., згідно яких зафіксовано порушення позивачем законодавства України про працю та встановлено термін для їх усунення. На зазначений припис позивачем було подано скаргу до вищестоящої організації, яка була задоволена частково, - рішенням № 39 від 07.02.2008р., пункти 2 та 3 припису скасовано, в задоволенні решти вимог скарги відмовлено. Позивач вважає вимоги оскаржуваного припису та рішення про часткове задоволення його скарги в частині пунктів 1 та 4 незаконними та необґрунтованими, такими, що порушують його права та законні інтереси. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечував та просив в його задоволенні відмовити через безпідставність. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявленого позову та необхідність його задоволення, виходячи при цьому з наступного. В ході розгляду справи судом встановлено, що згідно акту перевірки № 20-01-521/190 від 30.01.2008р., проведеної Територіальною державною інспекцією праці у Харківській області Державного департаменту нагляду за додержанням законодавства про працю на підприємстві позивача було встановлено низку порушень трудового законодавства, зокрема відповідач вважає, що в порушення вимог ст. 116 КЗпП України працівник позивача [PERSON], який був звільнений наказом №1-л від 03.01.2008р., остаточний розрахунок при звільненні на момент перевірки не отримав, хоча трудова книжка йому видана в день звільнення. Крім того, встановлено порушення п. 15 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку для робітників та службовців підприємств, установ, організацій, затверджених постановою Держкомпраці СРСР за погодженням з ВЦРПС від 20.07.1984р. в частині незабезпечення обліку явок на роботу та залишення роботи адміністрацією позивача. Вказуючи на виявлені порушення, відповідач виходив з того, що працівнику позивача [PERSON] було надано щорічну відпустку строком на 24 календарних дня з 28.11.2007р. по 21.12.2007р. Згідно наказу № 147-к від 17.12.2007р. та згідно заяви працівника, невикористані дні щорічної відпустки в зв'язку з хворобою, йому перенесено на період з 22.12.2007р. по 03.01.2008р. Згідно наказу № 1-л від 03.01.2008р. працівника [PERSON] звільнено з займаної посади 03.01.2008р. за власним бажанням згідно особистої заяви від цієї ж дати. Відповідач зазначає, що остаточний розрахунок з працівником [PERSON] при звільненні проведений не був, також його не було проведено на день здійснення перевірки, тобто 30.01.2008р. Написання та подання працівником особистої заяви про звільнення, а також отримання ним трудової книжки в день звільнення, відповідач вважав фактичною присутністю цього працівника на робочому місці, заперечуючи цим пояснення позивача про те, що 03.01.2008р. працівник [PERSON] знаходився у відпустці, в зв'язку з чим розрахунок при звільненні мав виплачуватися йому з моменту висунення ним вимоги про це. Також відповідач не взяв до уваги пояснення позивача про те, що в день подання заяви або одразу після цього розрахунок не може бути проведений, оскільки позивач є державною бюджетною установою та для отримання коштів він повинен завчасно подати відповідний запит в органи казначейства, де він опрацьовується і лише після цього виділяються відповідні суми. Перевіривши чи були оскаржувані рішення прийняті на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку, суд не може погодитися з доводами, покладеними відповідачем в основу оскаржуваних рішень. При цьому суд зазначає, що згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум Судом встановлено, що в день звільнення працівник [PERSON] знаходився у відпустці, отже не працював. Той факт, що він прибув до адміністрації підприємства для написання заяви про звільнення та отримання трудової книжки суд не може розцінювати як підтвердження того, що працівник працював, тобто виконував свої посадові обов'язки. Відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не доведено суду той факт, що працівник [PERSON] висунув вимогу про виплату йому розрахунку, коли він це зробив та чи припустився позивач порушень законодавства, реагуючи на таку вимогу. Щодо порушення порядку обліку явки на роботу працівників, що мало місце на думку відповідача, суд зазначає, що відповідно до Типових правил внутрішнього трудового розпорядку для робітників та службовців підприємств, установ, організацій, затверджених постановою Держкомпраці СРСР за погодженням з ВЦРПС від 20.07.1984р., про порушення яких вказує відповідач, не передбачено обов'язок адміністрації підприємства обліковувати окремо, поряд з веденням табельного обліку, прихід та залишення роботи працівниками. Табельний облік позивачем ведеться, фіксування приходу та залишення працівниками роботи є його правом, рекомендованим керівними вказівками, а не обов'язком. За таких обставин суд вважає, що оскаржувані пункти припису підлягають скасуванню як неправомірні та такі, що не відповідають дійсним обставинам справи. Так само відповідно неправомірним є рішення № 39 від 07.02.2008р., винесене начальником Територіальної державної інспекції праці у Харківській області Державного департаменту нагляду за додержанням законодавства про працю в частині відмови в задоволенні скарги відносно скасування пунктів 1,4 оскаржуваного в даній справі припису. На підставі викладеного, КЗпП України та

Результат розгляду: granted