Рішення адміністративного суду від 2008-03-26 00:00:00+02

до Вінницького окружного адміністративного суду [PERSON] подав адміністративний позов про визнання бездіяльності протиправною, визнання ветераном військової служби шляхом надання відповідного статусу. В обґрунтування свого позову позивач [PERSON] зазначив, що він 31.12.1992 р. звільнився в запас з дійсної військової служби за скороченням у зв'язку з реформуванням Збройних Сил України. Вислуга років позивача складає 20 років 7 місяців у календарному обчисленні, що згідно з положеннями п. 12 ст. 1 Закону України "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв'язку з реформуванням Збройних Сил України та членів їх сімей" дає йому право на отримання статусу ветерана військової служби. У судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі. Суду пояснив, що він давно і неодноразово звертався до Вінницького обласного військового комісаріату з приводу встановлення йому статусу ветерана військової служби, однак отримував відмову. Вважає таку відповідь безпідставною, тому звернувся до суду. Представник відповідача Коваленко Р.А. проти задоволення позову заперечував, посилаючись на обставини, які викладено у письмових запереченнях Вінницького обласного військового комісаріату (лист за №юк/242 від 31.01.2008 р). У судовому засіданні представник відповідача пояснив, що позивач [PERSON] не має права на встановлення йому статусу ветерана військової служби, оскільки Закон, на який він посилається, поширюється на осіб, що звільнилися зі Збройних Сил України у зв'язку з їх реформуванням, з 01.01.2004 р., а відповідно до витягу з наказу Командувача військово -повітряними силами України від 23.12.1992 р. позивач був звільнений з військової служби у запас по ст. 46 п. “Б”по скороченню. Крім того, представник відповідача повідомив суду, що в позові слід відмовити також у зв'язку з пропуском строку звернення до адміністративного суду. У судовому засіданні судом вчинено наступні дії з встановлення обставин справи: заслухано пояснення сторін, оглянуто особову справу позивача, досліджено письмові докази у справі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази, судом встановлено наступне. Згідно з витягом з наказу Командувача військово-повітряними силами України по особовому складу №026пм від 23.12.1992 р. позивач Бондар Леонід Антонович звільнився з дійсної військової служби 31.12.1992 р. в запас за скороченням згідно з п. "в" ст. 46 з посади начальника сховища відділу зберігання (агрегатів, комплектуючих виробів та авіаційних двигунів). У цьому ж наказі зазначено, що вислуга років [PERSON] становить на момент звільнення 20 років, у пільговому обчисленні - не має, що також стверджується розрахунком вислуги років від 3 березня 1993 р. (а.с. 4), розрахунком вислуги років військовослужбовця на пенсію від 27 липня 1992 р. (а.с. 6). Позивач в судовому засіданні пояснив бездіяльність відповідача тим, що Вінницький обласний військовий комісаріат протягом кількох років не визнає його ветераном військової служби. З цього питання позивач [PERSON] неодноразово звертався до керівництва Вінницького обласного військового комісаріату як усно, так і письмово. Однак, суд, витребувавши від відповідача листування (всі письмові звернення та відповіді на них, а також особову справу, журнал реєстрації пошти та реєстри вихідної кореспонденції), встановив, що [PERSON] дійсно звертався до Вінницького обласного військового комісаріату протягом 2005-2006 р.р. зі зверненнями (заявою без дати, заявою та зверненням від 29.08.2006 р., скаргою від 20.10.2006 р.), однак з приводу отримання документів з пенсійної справи та перерахунку пенсії. На свої зверненнями отримував відповіді Вінницького обласного військового комісаріату за №хл-48408 від жовтня 2005 р., від 30 серпня 2006 р., що також підтверджується реєстром на відправку поштової кореспонденції. Однак, як пояснив позивач, щодо визнання ветераном військової служби він звертався до Вінницького обласного військового комісаріату усно приблизно в 2005 -2006 році, а письмово відповідно до Закону України “Про звернення громадян”він не звертався. При огляді особової справи позивача [PERSON] було встановлено, що позивач дійсно звертався до суду з позовом з приводу перерахунку призначеної йому пенсії, а листування (будь-які звернення щодо надання статусу ветерана військової служби) в матеріалах особової справи відсутні. Згідно наказу Міністра оборони України № 722 від 03.12.2005 року про затвердження Інструкції про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України усні звернення громадян безпосередньо розглядаються, а порушені в них питання, по можливості, вирішуються посадовими особами органів військового управління під час особистого прийому громадян, який проводиться згідно із затвердженим графіком. Якщо розв'язати порушені в усному зверненні питання безпосередньо на особистому прийомі неможливо, то вони розглядаються в тому самому порядку, що й у разі письмового звернення. Про результати розгляду звернення робиться відмітка в реєстраційно-контрольній картці (комп'ютерному реєстрі, журналі обліку). Визначаючись з приводу позовних вимог позивача щодо визнання бездіяльності Вінницького обласного військового комісаріату та встановлення статусу ветерана військової служби відповідно до Закону України "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв'язку з реформуванням Збройних Сил України та членів їх сімей", суд виходить з наступного. Статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів державної пожежної охорони, ветеранів служби цивільного захисту, ветеранів Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, визначає основні засади державної політики щодо соціального захисту громадян, звільнених з військової служби, служби в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, та членів їх сімей, гарантії, які забезпечують їм гідне життя, активну діяльність, шану та повагу в суспільстві, визначається Законом України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист" від 24 березня 1998т р. Відповідно до ст. 5 цього Закону (в ред. з останніми змінами, внесеними згідно із Законом N 662-IV ( 662-15 ) від 03.04.2003, що діяла до прийняття Закону України "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв'язку з реформуванням Збройних Сил України та членів їх сімей") ветеранами військової служби і ветеранами органів внутрішніх справ визнаються громадяни України, зокрема, особи які бездоганно прослужили на військовій службі і в органах внутрішніх справ 25 і більше років у календарному або 30 та більше років у пільговому обчисленні (з яких не менше 20 років становить вислуга у календарному обчисленні) і звільнені в запас або у відставку відповідно до законодавства України або колишнього Союзу РСР чи держав СНД. Враховуючи вищенаведене, а також те, що вислуга років позивача [PERSON] після звільнення з військової служби становила 20 років у календарному обчисленні, з часу прийняття у 1998 р. Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист", він не мав права на встановлення статусу ветерана військової служби згідно з цим Законом. Разом з тим у 2004 році було прийнято Закон України "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв'язку з реформуванням Збройних Сил України та членів їх сімей". Згідно із зазначеним Законом ст. 5 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист" було доповнено п. 5 такого змісту: “5) які бездоганно прослужили на військовій службі 20 і більше років у календарному або 25 та більше років у пільговому обчисленні і звільнені з військової служби у зв'язку з реформуванням Збройних Сил України”. Згідно зі ст. 3 Закону України “Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв'язку з реформуванням Збройних Сил України та членів їх сімей”цей Закон набуває чинності з дня його опублікування. Посилання Вінницького обласного військового комісаріату на те, що дія цього Закону поширюється тільки на військовослужбовців, які звільнилися з військової служби у зв'язку з реформуванням Збройних Сил України після 1 січня 2004 р. суттєво не має значення в зв'язку з чим був звільнений відповідач, оскільки преамбулою Закону України “Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби в зв'язку з реформуванням Збройних сил України”встановлено, що цей Закон встановлює правові основи забезпечення соціального захисту військовослужбовців, які звільнятимуться у зв'язку зі скороченням чисельності Збройних Сил України в ході їх реформування. Враховуючи викладеного суд приходить до висновку, що позивач має право на отримання статусу ветерана військової служби. Проте, суд вважає, що право позивача на звернення до суду виникло протягом року з моменту офіційного опублікування Закону України “Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв'язку з реформуванням Збройних Сил України”від 15 червня 2004 року. Відповідно до ч.2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо інше не встановлено, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Позивач ні в позові, ні під час судового розгляду справи не заявляв клопотання про поновлення строку на оскарження. Крім того, відповідно до ч.4 ст. 99 КАС України обчислення строку звернення до адміністративного суду починається з дня, коли позивач дізнався про рішення суб'єкта владних повноважень за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльності суб'єкта владних повноважень. Оскільки, позивач не звертався до Вінницького обласного військового комісаріату в письмовій формі про визнання його ветераном військової служби, а його усні звернення не підтверджені будь - якими відмітками в журналі звернень громадян та не найшли підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позивач пропустив річний термін звернення з відповідним позовом до суду. На підставі викладеного, а також враховуючи, що позивач подав до Вінницького окружного адміністративного суду позовну заяву 10.12.2007 року, пропущений ним строк звернення до суду, в силу вимог ч.1 ст.100 КАС України, є підставою для відмови у задоволенні позову оскільки на цьому наполягає відповідач.

Результат розгляду: denied