Рішення адміністративного суду від 2008-06-02 00:00:00+03

прокурор Тульчинського району Вінницької області в інтересах Головної державної інспекції на автомобільному транспорті у Вінницькій області подав позов до суб'єкта підприємницької діяльності [PERSON] про стягнення фінансових санкцій у розмірі 1190 гривень. Позовні вимоги мотивовані тим, що при проведенні державним інспектором територіального управління Головної державної інспекції на автомобільному транспорті у Вінницькій області перевірки 18.01.2007 року транспортного засобу, що належить [PERSON], встановлено порушення перевізником вимог Закону України “Про автомобільний транспорт”, а саме: водій[PERSON]. автомобілем “Форд” д.н.з. [NUMBER] здійснював перевезення пасажирів без оформлених документів - без ліцензійної картки та дорожнього листа. Представник позивача та представник прокуратури у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. В судовому засіданні відповідач проти позову заперечував, суду пояснив що 18.01.2007 року поїхав з родичами (братом та його дружиною) своїм автомобілем по власним справам. Після того як він припаркував свій автомобіль та пішов вирішувати свої справи, до його брата, який залишився зі своєю дружиною в мікроавтобусі, підійшли працівники Головної державної інспекції на автомобільному транспорті у Вінницькій області. Вказані працівники запитали кому належить автомобіль та в якому напрямку прямує, при цьому жодних документів для перевірки не вимагали. Відповідач повідомив суду, що підстав для застосування до нього штрафних санкцій немає, разом з тим, проведену так звану перевірку вважає необґрунтованою, оскільки він ніяких перевезень пасажирів на платній основі не здійснював, так як нікого крім брата та його дружини з ним разом не було, а свій автомобіль взагалі використовував у власних цілях. В судовому засіданні свідок з боку відповідача -[PERSON]суду повідомив, що він разом з своїм братом [PERSON] та своєю дружиною їхали по власним потребам. Здійснивши зупинку, брат свідка - водій[PERSON]. вийшов з автомобіля для вирішення власних справ. В цей час до автомобіля зайшли, як вже потім з'ясувалося працівники Головної державної інспекції на автомобільному транспорті у Вінницькій області, вони запитали хто водій і в якому напрямку прямує автомобіль, після чого записали номерний знак, вийшли з мікроавтобуса і зникли. Разом з тим, свідок повідомив, що ніяких документів працівники інспекції для перевірки не вимагали. Натомість, свідок з боку позивача -[PERSON] суду вказав, що наявні всі правові підстави для застосування до відповідача штрафних санкцій, оскільки останній, здійснював перевезення пасажирів та порушив вимоги ст. 39 Закону України “Про автомобільний транспорт”. Крім того, під час судового засідання адвокат відповідача заявив усне клопотання, згідно із яким просив суд відмовити позивачеві у задоволенні позову через пропущення ним річного строку звернення до суду з позовом, просив суд застосувати ст.ст. 99, 100 Кодексу адміністративного судочинства України. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 18.01.2007 року при проведенні державним інспектором територіального управління Головної державної інспекції на автомобільному транспорті у Вінницькій області перевірки транспортного засобу, що належить [PERSON], встановлено порушення перевізником вимог Закону України “Про автомобільний транспорт”, а саме: водій[PERSON]. автомобілем “Форд” д.н.з. [NUMBER] здійснював перевезення пасажирів без оформлених документів - без ліцензійної картки та дорожнього листа. За наслідками перевірки було складено акт від 18.01.2007 року перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, у якому зазначено, що під час перевірки водій[PERSON]. надавав послуги по перевезенню пасажирів без оформлення документів, перелік яких визначено ст. 39 Закону України “Про автомобільний транспорт”, а саме -без ліцензійної картки та дорожнього листа. 12.03.2007 року відповідно до Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті загального користування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2006 року №143, начальником територіального управління Головавтотрансінспекції у Вінницькій області була винесена постанова №005432 про застосування до [PERSON]фінансових санкцій у розмірі 1700 гривень в зв'язку з порушенням останнім законодавства про автомобільний транспорт, а саме, ч.2 абз.4 ст. 39 Закону України “Про автомобільний транспорт”, відповідальність за яке передбачена абз.3 ч.1 ст.60 цього Закону. Відповідно до ст. 39 Закону України “Про автомобільний транспорт”автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред'являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення, зокрема, ліцензійну картку та дорожній лист. Абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України “Про автомобільний транспорт” передбачено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються санкції за: надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Проте, суд дослідивши матеріали справи та проаналізувавши пояснення свідків та інших учасників судового процесу встановив, що[PERSON]. 18.01.2007р. не надавав послуги по перевезенню пасажирів без оформлення документів передбачених ст. 39 Закону України “Про автомобільний транспорт”, а натомість, використовував власний автомобіль у власних цілях, крім того, суд вважає що родичі, які були під час поїздки з відповідачем не можуть вважатися пасажирами, які повинні оплатити проїзд, а тому відповідач взагалі не був зобов'язаний надавити при перевірці будь-які документи, передбачені ст. 39 Закону. Крім того, позивачем в судовому засіданні не доведено правомірності застосування штрафних санкцій до відповідача і не надано жодних доказів, які б підтвердили використання відповідачем власного автомобіля у цілях перевезення пасажирів. Таким чином, з огляду на викладене, Постанова про застосування фінансових санкцій від 02.03.2007 року №005432 не може бути прийнята до уваги суду як підстава для стягнення штрафу, оскільки вона прийнята з порушення чинного законодавства і є неправомірною. Крім того, суд бере до уваги і клопотання представника відповідача щодо відмови у задоволенні позову у зв'язку із пропущенням позивачем строку звернення до суду, і вважає це правомірною підставою для відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного. Частиною 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 100 Кодексу адміністративного судочинства України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Якщо суд визнає причину пропущення строку звернення до суду поважною, адміністративна справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому цим Кодексом. Адже, судом встановлено, що позивач знав про накладення штрафних санкцій на [PERSON]з моменту винесення постанови про застосування фінансових санкцій від 12.03.2008 року, але в установлений КАС України строк для примусового стягнення штрафних санкцій з відповідача до суду з позовом не звернувся, крім того, ним не доведено поважності пропущення строку для звернення до суду, а тому суд вважає за доцільне відмовити у задоволенні даного позову. Суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суб'єкти владних повноважень зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. В силу ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Ст. 86 вище згаданого Кодексу передбачено те, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Враховуючи, що вимоги позивача є безпідставними і не відповідають дійсним обставинам та матеріалам справи, а отже не підлягають задоволенню. Ч.5 ст.94 КАС України передбачено, що у разі відмови у задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, а також залишення адміністративного позову без розгляду судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок Державного бюджету України.

Результат розгляду: denied