Рішення адміністративного суду від 2008-06-25 00:00:00+03

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 січня 2008 року позивач після смерті матері є власником земельної частки (паю) розміром 2,88 умовно-кадастрових га, визначеної сертифікатом на право на земельну частку (пай) ЧР № 0245993 від 11 вересня 1997 року на ім'я [PERSON]. Позивач, збільшивши в судовому засіданні свої вимоги, просить визнати неправомірною відмову відповідача надати йому відповідь на звернення про надання земельної частки матері в натурі в урочищі „Дениси”, визнати недійсним рішення Ташлицької сільської ради від 17 листопада 2000 року № 15-3 в частині зменшення розміру земельної частки до 2,17 умовно-кадастрових га та передачу частини земель колективної власності у спільну власність власників земельних паїв, зобов'язати відповідача провести збори власників земельних паїв з приводу цих питань та внести зміни до проекту землеустрою земель колективної власності, відновивши розмір середньої частки 2,88 умовно-кадастрових га. Представник відповідача позов не визнав повністю, посилаючись на те, що урочище „Дениси” віднесено власниками земельних паїв до земель спільної часткової власності, де вони випасають худобу, а земельний пай матері позивача виділено в натурі поряд з його власним паєм. Рішення сільської ради було винесено на підставі рішення зборів колишнього КСП „Зоря”, які визначили призначення земель, площу тих, що підлягають розпаюванню та розмір паю. Для проведення зборів власників паїв не має ніяких підстав та з цього приводу ніхто з них до сільської ради не звертався, як і позивач з приводу виділення йому паю матері в натурі в урочищі. Представник Смілянської РДА, яка на даний час розпоряджається землями за межами села, позов також не визнав повністю, посилаючись на те, що сертифікатами визначений попередній розмір паю, що змінювався після уточнення списку осіб, що мають на нього право, та площі земель, що підлягали розпаюванню. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до п.п.1, 3, 4 Указу Президента України від 08.08.1995 року „Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям” паюванню підлягали сільськогосподарські угіддя, передані в колективну власність КСП та іншим сільськогосподарським підприємствам, розміри земельної частки визначались відповідними комісіями, утвореними цими підприємствами, та виходячи з вартості земельної частки (паю) та середньої грошової оцінки 1 га угідь для даного підприємства. В судовому засіданні встановлено, що розмір земельної частки паю по господарству було визначено станом на 1997 рік у 2,88 умовно-кадастрових га. Після уточнення площ земель, що підлягали розпаюванню, а саме ріллі, а також списків осіб, що набули право на ці паї, середній розмір паю було визначено у 2,17 умовно-кадастрових га, так як список членів КСП збільшився більше як на 150 осіб. Крім того рішенням загальних зборів колишнього КСП „Зоря” від 24 жовтня 2000 року затверджено схему поділу земель колективної власності на земельні частки (паї) та вирішено внести зміни до проекту роздержавлення земель КСП, залишивши у спільній частковій власності і не паювати 129,6 га пасовищ, 88,09 га сіножатей, 43,8 га багаторічних насаджень, 175,1 га ерозійно-небезпечних орних земель, переведених у кормові угіддя. До таких земель віднесено і урочище „Дениси”. Цим же рішенням було вирішено провести обмін земельних ділянок колишнього КСП гіршої якості на кращі землі запасу та резервного фонду, рівноцінних по вартості та різних за площами. В зв'язку з вищевикладеним, рішенням сільської ради, що оскаржується, було затверджено, новий розмір земельної частки паю 2,17 умовно-кадастрових га, що відповідає на даний час вимогам ст. 7 ЗУ „Про порядок виділення в натурі(на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)”, яка дозволяє в разі необхідності здійснювати перерахунок розміру земельних часток (паїв) та їх вартості, а також виключати з розпаювання землі деградовані, малопродуктивні, заболочені, техногенно забруднені та інші, що недоцільно використовувати для сільгосппотреб. Таким чином, з врахуванням вищевикладеного, а також того, що вказаний Закон України на той час ще прийнято не було, як і позивач не являвся власником спірного земельного паю; урочище „Дениси” до цього часу знаходиться у спільній власності і [PERSON] має право на користування ним як пасовищем та виділ з нього своєї частки нарівні з рештою власників земельних паїв; при винесенні рішення сільською радою 17 листопада 2000 року права позивача як власника земельного паю порушені не були. Суд не може також прийняти до уваги посилання представника позивача на те, що рішення сільською радою було прийнято на підставі рішення зборів колишнього КСП „Зоря”, яке є очевидно незаконним, так як на зборах була присутня 1/6 частина власників земельних паїв, а тому рішення сільської ради як правочин, відповідно до ст. 216 ЦК України, необхідно визнати недійсним. Так позивачем та його представником не надано ніякого документа, що визнає рішення загальних зборів колишнього КСП „Зоря” від 24 жовтня 2000 року незаконним і його незаконність не являється очевидною яка не підлягає доказуванню, з врахуванням і того, що відповіді Черкаського обласного головного управління земельних ресурсів на звернення позивача надавались вже у 2004 році, коли набрав чинності ЗУ „Про порядок виділення в натурі(на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)” та прийнята постанова КМУ від 4 лютого 2004 року „Про порядок організації робіт та методику розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), де порядок проведення зборів власників паїв вже було визначено. Крім того з пояснень сільського голови вбачається, що визначений середній розмір паю до цього часу ніхто з їх власників не оспорював. Також відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, а не органу місцевого самоврядування, а тому з цих підстав його рішення і не може бути визнано недійсним та відсутні підстави для внесення до нього змін в частині поновлення середнього розміру паю у 2,88 умовно-кадастрових га. Крім права на земельний пай матері, від імені якої він звертався протягом тривалого часу в різні установи, позивач мав власний земельний пай, а тому про порушення його особистого права в частині розміру паю йому було відомо принаймні з 2004 року, виходячи з наданий відповідей головного управління земельних ресурсів. Оскільки ст. 99 КАС України встановлений річний строк на звернення за захистом порушеного права, та позивачем такий строк пропущено. Також не відповідає вимогам закону і твердження представника позивача про відсутність в діючому законодавстві колективної власності на землю, оскільки вона передбачена ст. ст. 88, 89 ЗК України. З пояснень представника відповідача також вбачається, що після отримання відповідного свідоцтва про право на спадщину позивач ні в усній, ні в письмовій формі, не звертався з приводу виділення йому материного паю в натурі в урочищі „Дениси”. Таких доказів не надав і сам позивач. Крім того вказаний пай вже було виділено в натурі, оскільки з пояснень сільського голови вбачається, що власники земельних паїв вже отримали державні акти і такий акт було виписано і на померлу [PERSON]., а також в зв'язку з її відмовою, а фактично відмовою позивача, що представляв її інтереси, на виділення земельної ділянки в натурі, вона була за жеребкуванням та з врахуванням доцільності у використанні наділена біля земельної ділянки сина. З зазначених вище обставин суд не вбачає підстав для зобов'язання відповідача терміново організовувати проведення зборів власників земельних ділянок з вказаним в позові порядком денним, оскільки це до того ж не віднесено до компетенції сільської ради ст. 8 ЗУ „Про порядок виділення в натурі(на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)”, та з врахуванням і того, що землями за межами села розпоряджається райдержадміністрація. На підставі ст. 88 ЗК України, п.п.1, 3, 4 Указу Президента України від 08.08.1995 року „Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям”, ст. ст. 3, 7, 8 ЗУ „Про порядок виділення в натурі(на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)”, ст. 202,216 ЦК України,

Результат розгляду: denied