Рішення адміністративного суду від 2008-07-03 00:00:00+03

У травні 2007 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Таращанської районної державної адміністрації Київської області недоплачені суми одноразової грошової допомоги на оздоровлення за 2003-2005 роки у розмірі 5096,60 грн. Постановою Таращанського районного суду Київської області від 12 червня 2007 року заявлений позов задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача 1560,00 грн. недоотриманої одноразової допомоги на оздоровлення за 2005 рік. В решті позову відмовлено. Не погоджуючись з зазначеною постановою суду, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення грошової допомоги на оздоровлення за 2003, 2004 роки та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. У своїй апеляційній скарзі позивач зазначає, що судом неправильно визначено дату, з якої має обраховуватися початок перебігу річного строку для звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав, оскільки позивачу про виплату йому допомоги у відповідному розмірі стало відомо в момент прийняття рішення за результатами розгляду його скарги. А тому позивач вважає, що судом першої інстанції неправомірно відмовлено у задоволенні його вимог про стягнення допомоги на оздоровлення за 2003, 2004 роки. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду першої інстанції - частковому скасуванню з ухваленням нового рішення у даній частині з таких підстав. Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 3, 202 ч. 1 п. 4 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Судом першої інстанції встановлено, що вимога позивача провести виплату грошової допомоги на оздоровлення за 2003-2004 роки є безпідставною, оскільки ним пропущено річний строк для звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів, який має обчислюватися з дати здійснення відповідної виплати. Однак, з таким висновком суду не можна погодитися у повній мірі. Колегією суддів встановлено, що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 2 категорії, що підтверджується відповідним посвідченням. Статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що учасникам ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 2 категорії щорічна допомога на оздоровлення виплачується в розмірі п'ять мінімальних заробітних плат. Відповідачем зазначена допомога була виплачена позивачу у розмірі, встановленому Постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 року № 836 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». 18.05.2007 року позивач звернувся до суду з вимогою про здіснення відповідачем виплати цієї допомоги в розмірі, встановленому Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Судова колегія погоджується з доводами суду першої інстанції, що про порушення свого права на отримання допомоги у відповідному розмірі за 2003,2004 роки позивач мав дізнатися в момент отримання такої виплати. Разом з тим, зазначене не свідчить про те, що позивачем пропущено передбачений законодавством строк для звернення до суду за захистом своїх прав з позовом про стягнення недоплаченої грошової допомоги на оздоровлення за 2004 рік. Так, без належної правової оцінки суду залишилися обставини справи стосовно того, що на момент, коли позивач дізнався про порушення свого права - жовтень 2004 року - строк позовної давності був встановлений Цивільним кодексом України і складав три роки. Кодекс адміністративного судочинства України, який передбачає річний строк для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів, набув чинності 01.09.2005 року, тобто після того, коли у позивача виникло права на звернення до суду. А тому застосування до вимог про стягнення допомоги на оздоровлення за 2004 рік річного строку позовної давності фактично свідчитиме про застосування правила зворотної дії у часі норми процесуального закону. Проте надання новим правилам процесу зворотної дії порушує право позивача на доступ до суду, передбачене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Верховною Радою України 17.07.1997 року. Зазначена позиція також підтверджується Рішенням Європейського Суду з прав людини у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року. З огляду на викладене, суд першої інстанції припустився помилки, стверджуючи, що позивачем пропущено передбачений КАС України річний строк для звернення до суду з позовом про стягнення недоотриманих сум одноразової допомоги на оздоровлення за 2004 рік. А тому, з врахуванням законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної станом на 06.10.2004 року (237,00 грн.) та отриманих позивачем 26,70 грн., судова колегія вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача на його користь недоплаченої грошової допомоги на оздоровлення за 2004 рік у сумі 1158,30 грн. Позовні вимоги про стягнення з Управління праці та соціального захисту населення Таращанської районної державної адміністрації Київської області недоплачені суми одноразової грошової допомоги на оздоровлення за 2003 рік правильно залишені судом першої інстанції без задоволення, оскільки вони заявлені за межами трьохрічного строку звернення до суду з відповідним позовом. Отже, постанова суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню з врахуванням обсягу задоволених позовних вимог.

Результат розгляду: partial