Рішення адміністративного суду від 2008-07-03 00:00:00+03

У квітні 2007 року позивач звернулася з позовом до Управління праці та соціального захисту населення в Ленінському районі м. Вінниці №1 (центр) про стягнення невиплаченої разової щорічної грошової допомоги за 2004, 2005, 2006 роки, вказуючи, що вона відповідно є учасником бойових дій і згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» має право на отримання щорічно до 5 травня відповідного року разової грошової допомоги, проте відповідачем зазначена допомога виплачувалася в значно менших розмірах. Постановою Ленінського районного суду Вінницької області від 18 квітня 2007 року позов задоволено: стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення в Ленінському районі м. Вінниці №1 (центр) на користь позивача 3225,25 грн. разової щорічної грошової допомоги, недоплаченої їй за 2004-2006 роки як учаснику бойових дій. Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а постанова суду частковому скасуванню з ухваленням у даній частині нового рішення з таких підстав. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 198, пункту 4 частини 1 статті 202 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання. Суд першої інстанції дійшов висновку, що недоплачена одноразова щорічна грошова допомога за 2004-2006 роки підлягає стягненню на користь позивача у зв'язку з тим, що положення Закону, відповідно до яких проводилась виплата зазначеної допомоги, визнано неконституційними. Проте, з таким висновком суду не можна погодитись в повному обсязі враховуючи наступне. Так, колегією суддів встановлено, що позивач є учасником бойових дій і має право на пільги, встановлені законодавством України для цієї категорії громадян. Відповідно до статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» позивач щорічно до 5 травня повинен отримувати разову грошову допомогу в розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком. Частиною 3 статті 2 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлено, що нормативні акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є недійсними. Однак, Законами України про Державний бюджет України на 2004-2005 роки встановлено інший розмір виплат щорічної разової грошової допомоги виходячи із обсягу видатків, виділених на цю мету при формуванні показників Державного бюджету. Обговорюючи питання про можливість застосування до спірних правовідносин Законів України про Державний бюджет України на 2004-2005 роки колегія суддів виходить з наступного. Згідно приписам статті 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. Окрім того, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» звернуто увагу на те, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод (абз. 1 п. 19). У Конституції України Україну проголошено демократичною, соціальною, правовою державою (стаття 1), визнано, що найвищою соціальною цінністю в Україні є людина, її права і свободи та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а їх утвердження і забезпечення є головним обов'язком держави (стаття 3), права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними (стаття 21), їх зміст і обсяг при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не може бути звужений (стаття 22). Встановлення іншого (меншого) розміру виплат щорічної разової грошової допомоги Законами України про Державний бюджет України на 2004-2005 роки є обмеженням прав і свобод і може мати місце лише у випадках, передбачених Основним Законом України (лише в умовах воєнного або надзвичайного стану на певний строк). Рядом Рішень Конституційного Суду України роз'яснено, що окремі положення Законів про Державний бюджет України щодо зупинення або обмеження пільг, компенсацій і гарантій є такими, що не відповідають Конституції України. Зокрема, положення статті 44 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», якою змінено (зменшено) розмір виплат щорічної разової грошової допомоги, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 р. N 20-рп/2004. Встановлений частиною другою статті 95 Конституції України, частиною другою статті 38 Бюджетного Кодексу перелік правовідносин, які регулюються Законом про Державний бюджет України, є вичерпним, а тому цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов'язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України, зокрема Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та не може будь-яким чином змінювати визначене іншими законами України правове регулювання суспільних відносин. За змістом положень частин 2 і 3 статті 22 Основного Закону України конституційні права гарантуються, а держава повинна утримуватись від прийняття будь-яких актів, які призводили б до скасування чи звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Отже, встановлення Законами України про Державний бюджет України на 2004-2005 роки розміру виплат щорічної разової грошової допомоги учасникам бойових дій, виходячи із обсягу видатків, виділених на цю мету при формуванні показників Державного бюджету, обмежило обсяг прав учасників бойових дій, передбачених Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Залишивши незмінним зміст права на отримання щорічної разової грошової допомоги, Закони про Державний бюджет України на відповідні роки звузили обсяг цього права, встановивши інший (менший) розмір такої виплати, і водночас фактично скасували конституційну гарантію забезпечення належних умов існування такої категорії громадян. Що стосується доводів апеляційної скарги про пропущення позивачем строку звернення до суду з вимогами про стягнення щорічної разової грошової допомоги за 2004-2005 роки, то колегія суддів також вважає їх безпідставними, враховуючи наступне. Відповідно до ст. 257 Цивільного Кодексу України на момент, коли позивач дізналася про порушення свого права, строк позовної давності складав 3 роки, тобто звернення позивача до суду щодо стягнення щорічної разової грошової допомоги за 2004-2005 роки в межах строку позовної давності, встановленого Цивільним Кодексом України. Кодекс адміністративного судочинства України, який передбачає річний строк для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів, набув чинності 01.09.2005 року, тобто після того, коли у позивача виникло право на звернення до суду. А тому, застосування до вимог про стягнення допомоги на оздоровлення за 2004-2005 роки річного строку позовної давності фактично свідчитиме про застосування правила зворотної дії у часі норми процесуального закону. Проте надання новим правилам процесу зворотної дії порушує право позивача на доступ до суду, передбачене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Верховною Радою України 17.07.1997 року. Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині стягнення щорічної разової грошової допомоги за 2004-2005 роки є правильним. Обговорюючи правильність судового рішення в частині стягнення щорічної разової грошової допомоги за 2006 рік, колегія суддів виходить з наступного. Задовольняючи позовні вимоги за даний період на підставі статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», судом першої інстанції не враховано, що дію зазначеної норми Закону в частині визначення розміру виплат щорічної разової грошової допомоги учасникам бойових дій зупинено на 2006 рік згідно із Законом України № 3235-IV від 20.12.2005 року «Про Державний бюджет України на 2006 рік». А тому до спірних правовідносин за 2006 рік не могла бути застосована норма статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» недіюча в частині визначення розміру виплат щорічної разової грошової допомоги. Посилання ж суду першої інстанції на рішення Конституційного Суду України № 20-рп/2004 від 01.12.2004 року, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення статті 44 Закону України «Про Державний бюджет України на 2004 рік», що встановлюють розмір виплат щорічної разової допомоги у розмірах, передбачених Законом України «Про Держаний бюджет на 2004 рік», не обґрунтовують правомірність висновку суду про необхідність задоволення позовних вимог в частині стягнення грошової допомоги за 2006 рік. Судовою колегією враховується, що положення ст. 30 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» на предмет їх відповідності Конституції України у Конституційному Суді України не переглядались, що свідчить про відсутність правових підстав для незастосування до спірних правовідносин положень саме цього Закону. З огляду на вищевикладене, при розрахунку суми разової щорічної допомоги за 2006 рік суд першої інстанції мав би керуватися положеннями Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік», а не положеннями Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Таким чином, з врахуванням того, що відповідачем разова щорічна грошова допомога до 5 травня за 2006 рік виплачена позивачу у встановленому Законом України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» розмірі, підстав для задоволення позовних вимог у цій частині немає. Відповідно, постанова суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню з ухваленням нового рішення у даній частині.

Результат розгляду: partial