Рішення адміністративного суду від 2008-09-04 00:00:00+03

В поданому до суду адміністративному позові позивач просить визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України, яка полягає в тому, що КМУ починаючи з січня 2004 року по даний час не прийняв реальних мір щодо повної компенсації суддям витрат, пов'язаних із сприянням податку з доходів фізичних осіб відповідно до ЗУ « Про податок з доходів фізичних осіб» та стягнути з держави на його користь 22 924 грв.18 коп. в рахунок повної компенсації витрат, пов'язаних з правленням з нього податку з доходів фізичних осіб відповідно до ЗУ «Про податок з доходів фізичних осіб» за період з 01 січня 2004 року по 29 лютого 2008 року та 5000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог, позивач зазначив, що працював на посаді судді Кельменецького районного суду Чернівецької області з 10 липня 1992 року по червень 2007 року. З 01 червня 2007 року він працює на посаді судді Апеляційного суду Чернівецької області. Всі державні органи, установи та організації, органи місцевого самоврядування зобов'язані поважати незалежність судових органів та не посягати на неї. Гарантії незалежності суддів включаючи заходи їх правового захисту, матеріального і соціального забезпечення, передбачені Законом, поширюються на всіх суддів України і не можуть бути скасовані чи знижені іншими нормативними актами України. Разом з тим, після вступу в силу Закону України „Про податок з доходів фізичних осіб" з 01 січня 2004 року з нього як із судді почали стягувати податок із доходів фізичних осіб. Протягом 2004 - 2007 та двох місяців 2008 року з його заробітної плати було утримано 22924 гривні 18 копійок. Починаючи з 01 січня 2004 року по даний час йому ніяким чином не було компенсовано стягнений податок із доходів фізичних осіб, чим порушено його право на належне матеріальне забезпечення, яке передбачене Законом України „Про статус суддів" та Конституцією України. Згідно до ст. 116 Конституції України Кабінет Міністрів України забезпечує виконання Конституції і законів України, вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина, розробляє проект закону про Державний бюджет України. Однак Кабінет Міністрів України починаючи з 01 січня 2004 року не прийняв ніяких реальних мір та не розробив механізм компенсації суддям втрати частини їх доходів у зв'язку із стягненням податку із доходів фізичних осіб для виконання вимог Конституції України, Закону України „Про статус суддів" та рішення Конституційного Суду України по справі 1-27/2004 від 01 грудня 2004 соку. 20 січня 2004 року Кабінет Міністрів України прийняв розпорядження №22-р „Про деякі питання оплати праці суддів" згідно до якого дозволив головам судів загальної юрисдикції здійснювати компенсаційні виплати суддям, пов'язані із справлянням податку згідно до Закону України „Про податок з доходів фізичних осіб". Однак запропонований КМУ механізм відшкодування суддям втрати частини їх доходу виявився не ефективним, оскільки суддям реально не проводились такі відшкодування. Розмір відшкодування було постановлено у залежність від розміру середньомісячної заробітної плати нарахованої суддям за четвертий квартал 2003 року, що протирічить Конституції України та Рішенню Конституційного суду по справі 1-27/2004 від 01 грудня 2004 року. Кабінет Міністрів України при розробці проектів Законів „Про державний бюджет України" на 2004- 2007 роки не передбачив виділення бюджетних коштів ДСА України на повну компенсацію витрат суддям, пов'язаних із справлянням податку з доходів фізичних осіб відповідно до Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб". В той же час кошти для таких компенсацій для військовослужбовців, працівників органів внутрішніх справ та податкової міліції регулярно передбачались у Законах „Про державний бюджет України" на 2004-2006 роки. Зокрема статтею 48 Закону України „Про державний бюджет на 2004 рік" передбачено, що в 2004 році повна компенсація витрат, пов'язаних із справлянням податку з доходів фізичних осіб відповідно до Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" із грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержуваних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відряджених до органів виконавчої влади та інших цивільних установ) органів внутрішніх справ, органів та установ виконання покарань, податкової міліції у зв'язку з виконанням обов'язків несення служби, здійснюється за рахунок бюджетних призначень на оплату праці загального та спеціального фондів державного бюджету на утримання Міністерства оборони України, інших військових формувань та правоохоронних органів, створених відповідно до законів України, а також органів виконавчої влади та цивільних установ, до яких відряджені в установленому порядку військовослужбовці та особи рядового і начальницького складу, в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. ДСА України не вжило дійових заходів щодо компенсація суддям витрат, пов'язаних із справлянням податку з доходів фізичних осіб відповідно до Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб". Відповідно до ст. 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів. Згідно до „Положення про Державне казначейство України" затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1232 від 21 грудня 2005 року Державне казначейство України, яке діє при Міністерстві фінансів України, є урядовим органом державного управління, що діє у складі Мінфіну і йому підпорядковується. Основним завданням Казначейства є забезпечення казначейського обслуговування державного та місцевих бюджетів на основі ведення єдиного казначейського рахунка. Казначейство відповідно до покладених на нього завдань здійснює розрахунково-касове обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів та інших клієнтів, операцій з коштами бюджетів, спільних з міжнародними фінансовими організаціями проектів через систему електронних платежів Національного банку, управляє наявними фінансовими ресурсами, що ним обліковуються, у тому числі в іноземній валюті, у випадках, передбачених законодавством, надає на зворотній основі позики за рахунок тимчасово вільних коштів єдиного казначейського рахунка, провадить безспірне списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти державного та місцевих бюджетів і бюджетних установ, за рішенням, яке було прийняте державним органом, що відповідно до закону має право на його застосування. Відповідно до ст. 9 Закону України „Про виконавче провадження" виконання рішень про стягнення коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти Державного бюджету України та місцем бюджетів, або з бюджетних установ, здійснюється органами державного казначейства України в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно до ст. 31 Закону України „Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" виконання рішення, яке прийнято органом державної влади, що відповідно до закону має право на його застосування, про стягнення коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти державного бюджету, здійснюється Державним казначейством України за попереднім інформуванням Міністерства фінансів України. Рішення про стягнення коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти державного бюджету, передаються до Державного казначейства України. Безспірне списання коштів з рахунку державного бюджету здійснюється виключно органами Державного казначейства України за черговістю надходження рішень за рахунок і в межах відповідних бюджетних асигнувань. Органи Державного казначейства України виконують рішення, які прийняті органами державної" влади, про списання коштів з рахунків розпорядників бюджетних коштів з відображенням в обліку органів Державного казначейства України відповідних бюджетних зобов'язань. В результаті того, що державою Україна відповідно до вимог ст. 130 Конституції України не забезпечено фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів, а також в результаті вищевказаної незаконної бездіяльності КМУ та ДСА України, позивачу заподіяно матеріальну та моральну шкоду. Заподіяна матеріальна шкода за період з 01 січня 2004 року по 29 лютого 2008 року становить 22924 гривні 18 копійок і полягає в тому, що йому була виплачена грошова компенсація. Моральна шкода полягає у тому, що він переносив душевні страждання у зв'язку із протиправною поведінкою щодо нього з боку відповідачів, яка продовжується з січня 2004 року по даний час. Визначаючи розмір заподіяної моральної шкоди позивач враховую характер порушення його права на отримання заробітної плати в повному обсязі, глибину душевних страждань, які переносив та переносить, ступінь вини відповідачів, які завдали йому моральну шкоду, а також вимоги розумності та справедливості. Враховуючи всі ці обставини він вважає, що держава Україна повинна відшкодувати йому моральну шкоду в розмірі п'яти тисяч гривень. В судове засідання позивач не з'явився, суду надано повідомлення з клопотанням слухати справу без його участі та про підтримання позовних вимог. Представник відповідача Державного казначейства України в судове засідання не з'явився, суду надіслано заперечення на позовну заяву, де зазначено, що позовну заяву [PERSON] не визнають, а також зазначено, що заробітна плата суддів, з 1 січня 2004 року підлягає обкладенню податком з доходів фізичних осіб відповідно до Закону України «Про податок з доходів фізичних». Державне казначейство України, як юридична особа, самостійно несе відповідальність за свої дії. В даному випадку правових підстав вирішувати питання про взаємовідносини між позивачем та Державним казначейством України немає. Державна судова адміністрація України виконує функції головного розпорядника бюджетних коштів. Державна судова адміністрація України, повинна була подати до Міністерства фінансів України бюджетний запит, тобто розрахунки необхідних витрат судової влади, визначених відповідно до Закону України "Про статус суддів" та з інших нормативно-правових актів, для закладення їх до проекту закону про Державний бюджет України на відповідний рік. Таким чином, здійснювати певні заходи щодо погашення заборгованості суддям повинен відповідний розпорядник бюджетних коштів, на якого покладено обов'язок щодо фінансового забезпечення суддів. Представник відповідача Державної судової адміністрації України - Фівка В. Ю.- в судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що відповідно до пункту 1.2 статті 1 Закону України „Про податок з доходів фізичних осіб" набрав чинності з 1 січня 2004 року) доходом фізичної особи вважається сума будь-яких коштів, одержаних протягом відповідного звітного податкового періоду з різних джерел як на території України, так і за її межами, крім переліку доходів, які не включаються до складу загального місячного або річного оподатковуваного доходу платника податку. Державна судова адміністрація України, утворена Указом Президента України від 29 серпня 2002 року № 780 є центральним органом виконавчої влади, що здійснює організаційне забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції, а також інших органів та установ судової системи (ст. 125 Закону України "Про судоустрій України"). Організаційне забезпечення діяльності судів відповідно до частини другої статті 119 Закону України "Про судоустрій України" становлять заходи фінансового, матеріально-технічного, кадрового, інформаційного та організаційно-технічного характеру, спрямовані на створення умов для повного і незалежного здійснення правосуддя. Згідно з частиною другою статті 120 Закону України "Про судоустрій України", підпунктом 13 пункту 4 Положення Про Державну судову адміністрацію України, затвердженого Указом Президента України від 29 серпня 2002 року № 780, Державна судова адміністрація України відповідно до покладених на неї завдань виконує функції головного розпорядника бюджетних коштів, передбачених на фінансове забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції. Відповідно до вимог Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» Державною судовою адміністрацією України як податковим агентом утриманий та перерахований до Державного бюджету України, а позивачем як платником податку сплачений податок з доходів фізичних осіб, відповідно до довідок наданих позивачем з місця роботи про розміри утриманого з заробітної плати податку з доходів фізичних осіб (додаток до позовної заяви). При цьому норми, які б звільняли суддів від сплати податку фізичних осіб або передбачали компенсацію втрат від сплати прибуткового податку нормами наведеного Закону, нормами інших законів з питань оподаткування не передбачено. Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. Проте, органи державної влади зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України). Позивач у адміністративному позові спирається на Указ Президента України від 10.07.1995р. за № 584/95 "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів", який згідно з Указом Президента України від 25.12.2003р. за № 1497/03 "Про визнання такими, що втратили чинність, деяких указів Президента України" втратив чинність. Тобто він вже не може регулювати дані відносини. Утриманий з заробітної плати податок повинен перераховуватись на єдиний казначейський рахунок Державного бюджету, а не акумулюватися на рахунках Державної судової адміністрації України, що в даних податкових відносинах виступає я податковий агент. Представник відповідача Кабінету Міністрів України - Пухарєва О. В. в судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на те, що зазначені доводи позивача є не обґрунтованими та безпідставними, оскільки не відповідають дійсним обставинам справи і суперечать нормам матеріального права. Відповідно до статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України. З огляду на видатки, передбачені Законами України про Державний бюджет України на відповідні роки, Кабінет Міністрів України визначає розмір окремих видів компенсацій, доплат і допомоги. Гарантії незалежності суддів, заходи їх правового та соціального захисту, матеріального і побутового забезпечення визначені Законом України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року. Однак, передбачені цим Законом пільги, компенсації та гарантії мають вичерпний характер та не передбачають переваг для суддів, що діють у сфері оподаткування. Додаткова пільга у вигляді звільнення від сплати прибуткового податку, який стягувався відповідно до Декрету КМУ «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992 року, і на яку посилається позивач у адміністративному позові, була надана суддям Указом Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» від 10.07.1995 року . Слід зауважити, що згідно розпорядження КМУ від 20 січня 2004 р. №22-р «Про деякі питання оплати праці суддів» упродовж 2004 року дійсно було передбачено можливість головам судів загальної юрисдикції здійснювати компенсаційні виплати суддям після сплати ними податку з доходів фізичних осіб. Однак ці виплати здійснювалися в залежності від розміру середньомісячної зарплати судді за 4-й квартал 2003 року. Зазначене розпорядження діяло тільки упродовж 2004 року. Враховуючи, що з 1 січня 2004 року заробітна плата суддів підлягає обкладенню податком відповідно до вимог Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» позивачем, правомірно, сплачений податок з доходів фізичних осіб, відповідно до довідок з місця роботи про розміри утриманого із заробітної плати податку з доходів фізичних осіб за період з 2004 року по лютий 2008 року. Безпідставними та не обґрунтованими є вимоги позивача щодо відшкодування державою матеріальної та моральної шкоди, заподіяної в результаті незаконної бездіяльності КМУ та ДСА України. Обґрунтовуючи наведену вимогу, позивач помилково посилається на положення статті 1175 ЦК України, якими передбачено відшкодування державою шкоди, завданої в результаті прийняття органом державної влади нормативно - правового акту, що був визнаний незаконним і скасований. У даному випадку, при вирішенні спірних правовідносини слід було би посилатися на норми статті 1173 ЦК України, яка передбачає відшкодування державою шкоди, завданої незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу держаної влади. При цьому, враховуючи загальні підстави відповідальності за завдану шкоду, для застосування такої відповідальності необхідною є наявність складу правопорушення. Наявність протиправної поведінки (дії чи бездіяльності), як складової частини правопорушення є необхідною вимогою та умовою для притягнення до відповідальності. Відсутність підстав для визнання протиправною бездіяльності Кабінету Міністрів України виключає застосування деліктної відповідальності у вигляді відшкодування державою шкоди, як шкідливого результату такої поведінки. Також відсутні підстави для задоволення у відповідності до статті 1167 ЦК України вимог позивача про відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 5 000 грн. Моральна шкода - це такі наслідки правопорушення, які не мають економічного змісту і вартісної форми і можуть полягати, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправними діями. Посилаючись на перенесені душевні страждання, позивачем не зазначено, які саме негативні зміни внаслідок завданої шкоди відбулися у потерпілого, в якій формі знайшли зовнішній вираз душевні страждання, що зазнав останній у зв'язку з протиправною бездіяльністю. Надаючи оцінку розміру моральної шкоди, позивачем не наведено в чому саме полягає тяжкість вимушених змін в життєвій ситуації, які відбулися погіршення здібностей або позбавлення можливостей їх реалізації, не конкретизована глибина душевних страждань. Відтак, відсутність протиправної поведінки з боку КМУ, недоведеність факту заподіяння моральної шкоди та необґрунтованість її розміру є підставою для відмови у її відшкодуванні. Судом досліджено письмові докази надані сторонами. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, надані сторонами, з врахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 67 Конституції України, кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Відповідно до ст. 92 Конституції України виключно законами України встановлюються система оподаткування, податки і збори. Заробітна плата суддів, з 1 січня 2004 року підлягає обкладенню податком з доходів фізичних осіб відповідно до Закону України «Про податок з доходів фізичних». При цьому норми, які б звільняли суддів від сплати податку фізичних осіб або передбачали компенсацію втрат від сплати прибуткового податку нормами наведеного Закону, нормами інших законів з питань оподаткування не передбачено. За таких обставин суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Результат розгляду: denied