Рішення адміністративного суду від 2008-02-08 00:00:00+02

Позивач дійсно проходив навчання в Національній академії оборони України, про що свідчить диплом магістра [NUMBER], копія якого знаходиться в матеріалах справи. Відповідно до наявного у справі витягу з Наказу Начальника Національної академії оборони України (по стройовій частині) від 25.06.2007, зокрема, майора [PERSON] як такого, що закінчив у 2007 році факультет підготовки фахівців Сухопутних військ Національної академії оборони України, призначеного наказом Міністра оборони України від 23.06.2007 № 588 на відповідну посаду, з 28.06.2007 слід вважати таким, що вибув у щорічну чергову відпустку за 2007 рік та після закінчення відпустки виключити зі списків службового складу академії, всіх видів забезпечення та вважати таким, що вибув до нового місця служби. Крім того, наказано здійснити виплату грошової допомоги на оздоровлення за 2007 рік, згідно з наказом Міністра оборони України від 05.03.2001 № 75, у розмірі місячного грошового забезпечення, одноразову грошову винагороду за підтримання високої бойової готовності військ, зразкове виконання службових обов'язків і бездоганну дисципліну, передбаченої наказом Міністра оборони України від 05.03.2001 № 75, за 2007 рік з 01.01. по дату виключення зі списків академії у повному обсязі. Відповідно до п.1.1 Положення про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженого Наказом Міністра оборони України від 05.03.2001 № 75 (далі Положення) грошове забезпечення військовослужбовців визначається залежно від посади, військового звання, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання, тривалості та умов військової служби. Воно складається з окладів грошового утримання та додаткових видів грошового забезпечення. Пунктом 1.3.2 Положення передбачено, що грошове забезпечення виплачується військовослужбовцям, які навчаються у військових навчальних закладах. Згідно з п.6.13 Положення передбачено, що військовослужбовцям, які закінчили військові навчальні заклади або курси підвищення кваліфікації, за період до дня, з якого вони стали до виконання обов'язків за посадою (пункт 3.4 Положення), крім окладів за військовими званнями, виплачуються: тим, які мали у період навчання офіцерське звання, - посадові оклади, які вони одержують на день закінчення військового навчального закладу; тим, які не мали у період навчання офіцерських звань, - мінімальний посадовий оклад, передбачений за первинною офіцерською посадою "командир взводу". Таким чином, як вбачається з вищезазначеного, чинними нормативно-правовими актами України не встановлено залежності виплати грошового забезпечення від будь-яких обставин. Факт протиправного затримання розрахунку підтверджується наданими суду доказами. Так, Позивачем складався рапорт від 15.08.2007 на ім'я Начальника управління оперативного планування Об'єднаного оперативного командування Збройних Сил України, в якому зазаначено, про рішення начальника Національної академії оборони України не видавати позивачу припис для подальшого проходження військової служби у зв'язку з тим, що позивач не звільнив житло, яке було закріплене за ним на час проходження навчання. Також у рапорті позивач зазначив про те, що саме незвільнення ним займаного житла, було підставою для невиплати йому грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги. З наданих в судовому засіданні пояснень свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON],[PERSON] судом встановлено непроведення відповідачем розрахунків з позивачем та свідками, всупереч Наказу Начальника Національної академії оборони України (по стройовій частині) від 25.06.2007 з причин незвільнення службового житла. Виходячи із вищенаведеного, дії відповідача є такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, а отже є протиправними. В процесі розгляду справи позивач надав уточнення позовних вимог, в яких зазначив, що відповідач, після втручання Військової прокуратури Центрального регіону України, видав йому грошове забезпечення за липень 2007 року та матеріальну допомогу на оздоровлення за 2007 рік, а також припис для прибуття до нового місця служби. Проте, позивач зазначив, що від неправомірних дій відповідача, йому було завдано моральної шкоди, яку він оцінює в 20 000 грн. та просить суд стягнути з відповідача компенсацію за завдану моральну шкоду в розмірі 20 000 грн., а також оскільки виплата належного грошового забезпечення та грошової допомоги була здійснена з простроченням (з січня по вересень, включно, 2007) позивач просить суд стягнути з відповідача 273,44 грн. інфляційної складової нарахованої на суму несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення. Наявність завданої моральної шкоди позивач обґрунтовує тим, що маючи на утриманні двох малолітніх дітей та дружину, він, без єдиного джерела існування -грошового забезпечення, не мав можливості забезпечити їм належний рівень життя. Скрутне матеріальне становище стало причиною як для погіршення сімейних відносин з дружиною, так і змусило позивача брати гроші в борг у своїх близьких родичів та друзів. Внаслідок матеріальної неспроможності, що була зумовлена протиправною поведінкою відповідача, позивач зазнав як приниження честі, гідності, так і інших морально-психічних переживань. Відповідно до вимог Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»від 31.03.1995 № 4, зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з ч.2 п. 5 Постанови обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Судом під час розгляду справи встановлено причинний зв'язок між протиправними діями відповідача, а також завданою позивачеві моральною шкодою. У той же час заявлений розмір не співрозмірним з наявними та доведеними в суді моральними стражданнями. У зв'язку з цим, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість вимог позивача щодо відшкодування моральної шкоди, яка була завдана йому протиправними діями відповідача. Разом з тим, щодо розміру моральної шкоди, який просить позивач, то зважаючи на характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, та з урахуванням інших обставин (зокрема, наявність боргу, що підтверджується доданими до позову копіями розписок), суд вважає, що заявлена в цій частині позовна вимога позивача підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Аналогічна норма закріплена і в ч. 2 ст. 19 Конституції України. Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач по справі, як суб'єкт владних повноважень, не виконав покладеного на нього обов'язку щодо доказування правомірності вчиненої бездіяльності щодо не проведення з позивачем розрахунків. Доводи відповідача про наявність вини військовослужбовця за несвоєчасне отримання грошового забезпечення та документів документа ми справи не підтверджується та спростовується показами сідків. Враховуючи вищезазначене, суд всебічно, повно та об'єктивно, за правилами, встановленими ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази та заслухавши пояснення представників сторін по справі, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. Відповідно до ч.1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). Зважаючи на вищевикладене та

Результат розгляду: partial