Рішення адміністративного суду від 2008-10-08 00:00:00+03

Відповідно до посвідчення серія [NUMBER] Позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, першої категорії та має право на пільги і компенсації, встановлені Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, постраждалих унаслідок Чорнобильської катастрофи». Позивач, перебував на військовій службі з 5 серпня 1981 року по 9 грудня 2004 року. Відповідно до Наказу Міністра оборони України [NUMBER] від 9 грудня 2004 Позивача було звільнено з лав Збройних Сил України та виключено із списків військової частини А 0140 у зв'язку із скороченням посад під час реформування Збройних Сил України. Відповідно до ст. 13 Закону № 796 держава бере на себе відповідальність за завдану шкоду громадянам та зобов'язується відшкодувати її за: - пошкодження здоров'я або втрату працездатності громадянами та їх дітьми, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; - втрату годувальника, якщо його смерть пов'язана з Чорнобильською катастрофою; - матеріальні втрати, що їх зазнали громадяни та їх сім'ї у зв'язку з Чорнобильською катастрофою, відповідно до цього Закону та інших актів законодавства України. На державу покладаються також зобов'язання щодо своєчасного медичного обстеження, лікування і визначення доз опромінення учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілих від Чорнобильської катастрофи. Відповідно до ч. 2 п. 7 ст. 20 Закону № 796 у разі вивільнення працівників у зв'язку з ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, установи, організації, скороченням чисельності або штату працівників їм виплачується допомога в розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати, а також зберігається за їх бажанням посадовий оклад, тарифна ставка (оклад) на новому місці роботи, але не більше одного року. Їм також гарантується працевлаштування з урахуванням їх побажань або можливість навчання нових професій (спеціальностей) із збереженням у встановленому порядку середньої заробітної плати за останнім місцем роботи за весь період перепідготовки, але не більше одного року. Як підтверджується матеріалами справи та не заперечується Позивачем та представником Відповідача 1, Позивач протягом 2005 - 2006 років звертався до Відповідача 1 з вимогою про виплату допомоги передбаченої ч. 2 п. 7 ст. 20 Закону № 796, але Відповідач 1 виплату такої допомоги Позивачу станом на час розгляду справи не здійснив, що змусило Позивача звернутися до адміністративного суду з даним позовом. Проте, відповідно до частини 1, 2 статті 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Положення ч. 2 п. 7 ст. 20 Закону № 796 є загально відомими, почали діяти з моменту набрання Законом чинності, а саме з 27.03.1991 року та продовжують діяти. Як вбачається з матеріалів справи Позивач був звільнений з військової служби 09.12.2004 року тобто, Позивач мав дізнатися про порушення його права з моменту звільнення. Враховуючи вищенаведене та те, що Позивач звернувся до суду 29.11.2007 року, суд прийшов до висновку, що Позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду, встановлений ст. 99 КАС України. Відповідно до частини 1 статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Як підтверджується матеріалами справи Відповідач 1 наполягає на відмові у задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском Позивачем строку, встановленого ст. 99 КАС України. На запитання суду, чи має Позивач поважні причини пропуску строку звернення до суду, представник Позивача зазначив, що Позивач не є юристом і не був обізнаний із своїми правами проте, відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Таким чином, судом не встановлено поважних причин пропуску Позивачем строку для звернення до адміністративного суду, встановленого ст. 99 КАС України, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню з підстав пропуску Позивачем річного строку звернення до адміністративного суду. Щодо вимоги Позивача про стягнення з Відповідача 1 на його користь моральної шкоди у розмірі 4000,00 грн., суд звертає увагу на наступне. У позовній заяві Позивач не зазначає підстав для стягнення на його користь моральної шкоди. Відповідно до частини 2 статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: - у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; - у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; - у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; - у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до частини 1 статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Отже, виходячи з аналізу вищезазначених норм, стягнення моральної шкоди можливо при настанні наслідків, вказаних у ст. 23 Цивільного кодексу України та за наявності вини особи яка її завдала проте, Позивач не вказує про наявність вищезазначених наслідків, а тому дана вимога є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Результат розгляду: denied