Рішення адміністративного суду від 2008-03-18 00:00:00+02

У березні 2007 року [PERSON]звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до військової частини А 2309 про визнання дій командування військової частини щодо нарахування та виплати йому щомісячної надбавки за безперервну війскову службу в Збройних силах України, згідно з Указом президента України від 05.05.03 р. № 389 в заниженому розмірі незаконними та зобовязання військової частини провести доплату різниці між фактично виплаченою надбавкою за безперервну службу та надбавкою за безперевну службу у розмірах, вказаних в Указі Президента України від 05.05.03 р. № 389 з урахуванням коефіцієнта інфляції. Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23.03.2007 року позов [PERSON]до військової частини А 2309 задоволено повністю: визнано протиправними дії військової частини А 2309 по відмові у виплаті надбавки за безперервну військову службу позивача за преіод 2003-2005 р.р. та зобовязано здійснити відповідний перерахунок цієї надбавки. Не погоджуючись із зазначеною постановою, відповідачем - військовою частиною А 2309 подано апеляційну скаргу, в якій апелянт зазначає що оскаржувана постанова суду першої інстанції є необґрунтованою, а тому просить апеляційний суд скасувати постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23.03.2007 року, відмовити позивачу у задоволенні позову, а дії командування військової частини А 2309 щодо нарахування та виплати щомісячної надбавки за безперервну службу позивача у тих розмірах, що була виплачена позивачеві - визнати законними. Суддя-доповідач - Бєлова Л. В. Справа в апеляційній інстанції № 22-а-1737/07 Перереєстровано на № 22а- 252/08 Головуючий в першій інстанції - Подрєзова Г. О. Справа в першій інстанції № 2-а-3096 Заслухавши в засіданні апеляційного суду суддю - доповідача‚ пояснення з'явившихся учасників процесу‚ перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає‚ що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції - скасуванню, з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову [PERSON]виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON]. дійсно має стаж військової служби в Збройних Силах України станом на 2003 рік понад 23-и роки, що підтверджується ксерокопіями довідок що містяться в матеріалах справи (а.с. 4, 5). Так, відповідно до вказаних довідок, виданих на підставі особової справи офіцера запасу № 28850, вбачається що [PERSON]є підполковником запасу 1961 року народження, з 03.08.1979 року по 30.04.2005 року перебував на військовій службі спочатку в лавах Радянської Армії, згодом у Збройних Силах України. Як зазначав позивач, звертаючись до суду, відповідно до п. 1 Указу Президента України від 05.03.2003 року № 389 «Про надбавки військовослужбовцям Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Державного комітету у справах охорони державного кордону України та Управління державної охорони України за безперервну службу» (далі Указ ПУ № 389) було встановлено щомісячну надбавку за безперервну військову службу в Збройних Силах України, і розмір зазначеної надбавки залежить від вислуги років. На сьогоднішній день Указ ПУ № 389 втратив чинність на підставі Указу Президента України № 1234/2007 від 18.12.2007 року, проте на момент звернення з позовом, та розгляду справи судом першої інстанції і постановлення рішення по ньому, Указ ПУ № 389 був чинним. Позивач просив суд визнати незаконними дії командування військової частини щодо нарахування та виплати йому зазначеної надбавки в заниженому розмірі, ніж це передбачено Указом ПУ № 389 мотивуючи позов тим що відповідно до п. 1 Указу, - він має право на отримання з 01.05.2003 року по 03.08.2004 рік на щомісячну надбавку за безперервну військову службу у розмірі 70 % від грошового забезпечення, а з 03.08.2004 року по квітень 2005 року (включно) у розмірі 90 % від грошового забезпечення. Проте, як зазначав позивач, за винятком листопада та грудня 2003 року та квітня 2005 року, зазначена надбавка безпідставно виплачувалась йому у заниженому розмірі з метою економії коштів. Так, з матеріалів справи, а саме з ксерокопії Довідки виданої Командиром в/ч А - 2309 (а.с. 6) вбачається, що [PERSON]. отримував надбавку за безперервну службу в ЗСУ у таких розмірах: - з травня 2003 року по жовтень 2003 року (включно) - 15 % від грошового забезпечення - по 165, 35 грн. щомісячно; - за листопад-грудень 2003 року - 70 % від грошового забезпечення, по 578,87 грн. (з цими розмірами позивач погоджується); - з січня 2004 року по червень 2004 року (включно) - 15 % від грошового забезпечення - по 124,04 грн. щомісячно; - за липень 2004 року - 15 % від грошового забезпечення - 128,01 грн.; - за серпень 2004 року - 20 % від грошового забезпечення - 170, 68 грн.; - за вересень 2004 року по грудень 2004 року - 70 % від грошового забезпечення - по 599,38 грн. щомісячно; - за січень та лютий 2005 року - 20 % від грошового забезпечення - по 171,25 грн. щомісячно; - за березень 2005 року - 85 % від грошового забезпечення - 727,82 грн.; - за квітень 2005 року - 90 % від грошового забезпечення - 770,6 грн. (з цими розмірами позивач погоджується). Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з положень Указу Президента України від 05.05.2003 року № 389/2003 «Про надбавки військовослужбовцям Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Державного комітету у справах охорони державного кордону України та Управління державної охорони України за безперервну службу», який дійсно регулює спірні правовідносини, але неправильно застосував норми даного Указу, що призвело до ухвалення незаконної постанови виходячи з наступного. Так частиною 1 пункту 1 Указу Президента України від 05.05.2003 року № 389/2003 «Про надбавки військовослужбовцям Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Державного комітету у справах охорони державного кордону України та Управління державної охорони України за безперервну службу» визначено, що право встановлювати щомісячні надбавки за безперервну військову службу військовослужбовцям Збройних Сил України надано Міністру оборони України. Крім цього, зазначеним Указом встановлено граничний розмір надбавки залежно від стажу служби (понад 5 років - до 10 відсотків, понад 10 років - до 30 відсотків, понад 15 років - до 50 відсотків, понад 20 років - до 70 відсотків, понад 25 років - до 90 відсотків). При цьому мінімальні та максимальні розміри в межах конкретної вислуги років Указом не визначені. Частиною другою пункту 1 вищезазначеного Указу Президента України визначено, що порядок і умови виплати зазначених надбавок визначаються Міністром Оборони України. Також пунктом 2 цього Указу визначено, що виплату цієї надбавки здійснювати з 1 травня 2003 року за рахунок коштів передбачених у Державному Бюджеті України на утримання Збройних Сил України. З метою дотримання законодавства про державний бюджет України Міністром оборони України був виданий наказ від 26.05.2003 року № 149 «Про затвердження Інструкції про порядок і умови виплати щомісячної надбавки за безперервну військову службу в Збройних Силах України», пунктом 2.4 якої встановлено, що виплата надбавки здійснюється в межах фонду грошового забезпечення, затвердженого в кошторисах військових частин, військових навчальних закладів, організацій, установ. Суд першої інстанції, не беручи до уваги п. 2.4 Інструкції про порядок і умови виплати щомісячної надбавки за безперервну військову службу в Збройних Силах України, а також не беручи до уваги що Указ ПУ № 389 встановив максимальний розмір надбавки у відсотках, а не конкретний, дійшов невірного висновку, зазначивши, що позивачу виплачено зазначену надбавку у значно меншому розмірі, як передбачено Указом президента України. Військова частина А 2309 здійснювала виплату щомісячної надбавки [PERSON]. в межах фонду грошового забезпечення, затвердженого в кошторисах військових частин, військових навчальних закладів, організацій, установ. Так, відповідно до п. 3 ч. 1 статті 198 КАС України, - за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду. Відповідно до ст. 202 КАС України, - підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є зокрема, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання. Зважаючи на те, що зазначені порушення норм матеріального права призвели до ухвалення незаконного рішення, оскаржувану постанову суду першої інстанції необхідно скасувати, прийняти нову постанову суду, якою відмовити [PERSON]. у задоволенні адміністративного позову.

Результат розгляду: denied