Рішення адміністративного суду від 2008-05-13 00:00:00+03

Позивач оскаржує в судовому порядку дії відповідача стосовно складання акту опису та арешту майна від 29.05.2002р. про передачу начальнику станції Кременчук [PERSON]. на відповідальне зберігання майна - залізничних цистерн СП ТОВ „Алумекс Груп ЛТД” в порядку примусового виконання судового рішення Господарського суду м.Київа від 22.05.2002р. у справі №25/260. Позовні вимоги обґрунтовуються невідповідністю складеного відповідачем акту опису й арешту майна СП ТОВ «Алумекс Груп Лтд» вимогам закону - Інструкції «Про проведення виконавчих дій», в частині порядку оформлення передачі майна боржника на зберігання особі, яка не є стороною виконавчого провадження. На думку позивача, майно на відповідальне зберігання позивачу не передавалось. Зберігачем в акті опису та арешту майна від 29.05.2002р. зазначена фізична особа - начальник станції Кременчук [PERSON]. Порушення, допущені державним виконавцем при складанні акту опису й арешту майна, створили умови для неоднозначного тлумачення його змісту та деталей на свою користь МП «Грант» - стягувачем виконавчого провадження, в якому було складено акт. Через недотримання відповідачем вимог чинного законодавства були порушені права та законні інтереси позивача, оскільки внаслідок неправильного складання спірного акту опису й арешту саме на нього було безпідставно покладено цивільну відповідальність за втрату майна боржника. Тому позивач просить суд визнати неправомірними дії відповідача по складанню спірного акту й визнати його нечинним з моменту складання, що в судовому засіданні підтримав представник позивача, пояснивши при цьому, що позивач звернувся з вказаним адміністративним позовом до відповідача в зв'язку з тим, що чинним законодавством не передбачений інший порядок оскарження дій державної виконавчої служби особою, яка не являється стороною у виконавчому провадженні. Тому подачу цього адміністративного позову вважає єдиною передбаченою законом можливістю захистити свої законні інтереси, які порушує складений відповідачем акт опису й арешту майна боржника від 29.05.2002р. Стосовно пропуску встановленого законом строку на звернення з позовом до суду пояснив, що таке пропущення сталось з поважних причин, оскільки наслідки неправомірно складеного спірного акту від 29.05.2002р. негативним чином вплинули на права та законні інтереси позивача значно пізніше складання спірного акту, а саме - в результаті розгляду господарської справи за позовом МП «Грант» до Державної адміністрації залізничного транспорту України «Укрзалізниця» і СТГО «Південна залізниця» про стягнення збитків. По суті позовних вимог пояснив, що спірний акт опису й арешту складений з порушенням вимог Інструкції «Про проведення виконавчих дій», а також Закону України «Про виконавче провадження» в частині того, що виконавчі дії проведені по виконанню наказу Господарського суду м. Києва - виконавчого документу, якого в насправді не існувало. Представник відповідача позов не визнав з підстав, що дії державного виконавця зі складання акту опису арешту майна боржника від 29.05.2002р. вчинено у відповідності до вимог чинного законодавства, пояснивши, що акт складено при виконанні у примусовому порядку ухвали Господарського суду м. Києва від 22.05.2002р. про накладення арешту на залізничні цистерни СП ТОВ «Алумекс Груп ЛТД». Посилання на наказ в акті зроблено помилково. Матеріали виконавчого провадження, в рамках якого складений акт, знищено в зв'язку із закінченням строку зберігання. Вважає, що в задоволенні позову має бути відмовлено, в зв'язку з пропуском позовної давності для звернення до адміністративного суду. Представник третьої особи СП ТОВ «Алумекс Груп ЛТД», який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, до суду не з'явився, не повідомивши про причину неприбуття та ненадавши заяву про розгляд справи за його відсутності, в зв”язку з чим суд вважає можливим у відповідності до ст. 128 КАСУ вирішення справи за його відсутності на підставі наявних у ній доказів. Представники третьої особи МП «Грант» проти задоволення позовних вимог заперечують з мотиву, що майно боржника було передано начальнику станції Кременчук [PERSON]., як посадовій особі позивача, що зазначено в акті опису й арешту майна боржника від 29.05.2002р. Дії відповідача відповідають вимогам закону, тому підстави для задоволення позову відсутні. Обґрунтовуючи свої заперечення на позов, вони посилаються на постанову Верховного Суду України від 26.02.2008р. по господарській справі №42-119 за позовом МП «Грант» до Державної адміністрації залізничного транспорту України «Укрзалізниця» і СТГО «Південна залізниця» про стягнення 10 870 500 грн., вважаючи, що вказаним судовим рішенням підтверджена законність передачі згідно спірного акту на відповідальне зберігання позивачу залізничних цистерн, які належали СП ТОВ «Алумекс Груп ЛТД», в зв”язку з чим вказана обставина не підлягає доведенню в цій справі відповідно до вимог ст. 72 КАСУ. Заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши докази у справі, суд вважає, що пропущений позивачем строк на звернення до адміністративного суду підлягає поновленню, а позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню. Суд при цьому виходить з наступного. 29.05.2002р. державним виконавцем Державної виконавчої служби Крюківського районного управління юстиції Полтавської області [PERSON]. складено акт опису й арешту майна серії АА №213609, як вказано в акті, при примусовому виконанні наказу 25/260, виданого Господарським судом м. Києва про накладення арешту на залізничні цистерни СП ТОВ «Алумекс Груп ЛТД». Державним виконавцем накладено арешт на залізничні цистерни для перевезення нафтопродуктів в кількості 38 штук, які перелічені в акті із зазначенням номерів. В акті опису й арешту від 29.05.2002р. зазначаєтсья, що описане майно прийняв на відповідальне зберігання начальник станції Кременчук [PERSON], про що він поставив у акті підпис. Згідно з копією свідоцтва про смерть 11.05.2005р. [PERSON]. помер, що унеможливлює залучити його до участі у справі та вислухати його пояснення по суті спору. Надаючи правову оцінку спірному акту опису й арешту, суд вважає, що його складено с порушенням вимог чинного законодавства України, що встановлює підстави та порядок складання зазначеного документу виконавчого провадження. Як зазначено вище, підставою проведення виконавчої дії з накладення арешту на майно боржника в спірному акті від 29.05.2002р. вказано наказ 25/260 Господарського суду м. Києва від 22.05.2008р. про накладення арешту на залізничні цистерни СП ТОВ «Алумекс Груп Лтд». Однак, в ході судового розгляду встановлено, що відповідний наказ про накладення арешту на майно боржника Господарським судом м. Києва не видавався. Суд критично оцінює пояснення відповідача стосовно того, що виконавчі дії з накладення арешту на майно боржника насправді були вчинені на підставі відповідної ухвали Господарського суду м. Києва, а зазначення в самому акті в якості виконавчого документу наказу 25/260, є помилкою, оскільки вона не виправлена була в передбаченому законі порядку. Це спростовується долученою до матеріалів справи копією постанови відповідача про відкриття провадження від 29.05.2002р. про примусове виконання наказу №25/260 від 22.05.2002р., виданого Господарським судом м. Києва про накладення арешту на залізничні цистерни СП ТОВ «Алумекс Груп ЛТД», в якій виконавчим документом зазначено саме такий наказ. Фактична відсутність виконавчого документу, на підставі якого і на виконання якого було складено спірний акт, як і відсутність в ньому реквізітів юридичної особи, які посвідчують підпис посадової особи, якій передано на відповідальне зберігання описане майно, свідчить про неправомірність дій відповідача. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення). Згідно з ст.3 Закону «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Згідно з ст.18 підставою відкриття виконавчого провадження є наявність виконавчого документу. Таким чином, суд приходить до висновку, що акт складено в ході виконавчих дій по примусовому виконанню неіснуючого виконавчого документу, що вказує на неправомірність дій відповідача по складанню акту опису й арешту від 29.05.2002р., і є підставою для визнання його нечинним. Крім того, суд відзначає, що відповідачем допущено ряд порушень вимог законодавства при складанні спірного акту. Акт не містить в собі даних, які мають бути зазначені у акті опису й арешту майна боржника згідно вимог Інструкції «Про проведення виконавчих дій». Відповідно до п. 5.6.6. Інструкції серед інших відомостей, у акті опису й арешту майна боржника мають бути зазначено: назва стягувача та боржника; оцінка кожного внесеного в акт предмета і загальна вартість усього майна. Всупереч вимог зазначеної норми спірний акт опису й арешту майна, складений державним виконавцем [PERSON]., не містить найменування сторін виконавчого провадження, не вказано оцінку внесених до акту арештованих цистерн та їх загальної вартості. При цьому суд не вважає обґрунтованим твердження представника третьої особи МП «Гранд» про те, що законність спірного акту є обставиною, яка не підлягає доведенню, оскільки вона встановлена рішенням суду, що набрало законної сили. Зі змісту ухвали Верховного суду України від 26.02.2008р. по господарській справі №42-119, на яку посилається представник МП «Грант», вбачається, що питання відповідності вимогам закону акту опису й арешту від 29.05.2002р. не було предметом судового розгляду у вказаній справі, тому підстави вважати зазначену обставину встановленою відсутні. В ході судового розгляду знайшли підтвердження доводи позивача про порушення його прав та законних інтересів в результаті неправомірних дій по складанню спірного акту опису й арешту майна боржника. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження» майно, на яке накладено арешт, передається на зберігання боржникові або іншим особам, призначеним державним виконавцем (далі - зберігачеві), під розписку в акті опису. Копія акту опису майна видається боржникові, стягувачеві, а у випадках, коли обов'язок зберігання майна покладено на іншу особу, - також зберігачеві. Згідно з п. 5.6.6. Інструкції «Про проведення виконавчих дій» в акті опису й арешті майна боржника зазначається назва особи, якій передане майно на зберігання, а якщо майно передано на зберігання не боржнику, а іншій особі, - паспортні дані, її адреса. З огляду на редакцію наведеної норми Інструкції, саме така інформація про особу, якій передається на відповідальне збереження майно боржника, має бути зазначена у акті опису й арешту. В порушення зазначеної вимоги Інструкції, в спірному акті від 29.05.2002р. не зазначені паспортні дані та адреса [PERSON]., однак зазначено його посаду, яку він займав на час складання спірного акту - начальника станції Кременчук. Водночас, позивача або його структурного підрозділу в графі спірного акту «Описане майно прийняв на зберігання», відповідачем не зазначено. Отже, порушення відповідачем вимог Інструкції в частині невизначеності особи-зберігача арештованого майна спричинило неоднозначне тлумачення змісту спірного акту і неправильне сприйняття позивачем тих наслідків, які цей акт міг утворити для нього. Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення. Суд вважає, що в ході складання спірного акту відповідачем не було дотримано вимог закону щодо забезпечення належної участі позивача в ході проведення виконавчої дії, в результаті якої майно боржника було передано на зберігання позивачеві. Відповідно до вимог, які містить ст.7 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб. Особам, які беруть участь у виконавчому провадженні або залучаються до проведення виконавчих дій, повинні бути роз'яснені державним виконавцем їх права відповідно до вимог цього Закону. Суд бере до уваги доводи позивача стосовно порушення його прав відповідачем, що виразилось у тому, що зазначення у спірному акті посади [PERSON]., яку він займав у структурному підрозділу позивача, фактично призвело до покладення відповідальності за зберігання арештованого майна на позивача. При цьому, відповідних дій, спрямованих на дотримання прав та інтересів позивача, з боку відповідача вчинено не було. Зокрема, наявність у [PERSON]. повноважень на прийняття арештованого майна на зберігання від імені позивача відповідачем не була перевірена. Натомість, з долученої до матеріалів справи копії Положення про станцію Кременчук Південної залізниці вбачається, що начальника станції не уповноважено на вчинення дій щодо прийняття на зберігання чужого майна. Також відповідної цивільно-правової угоди схову майна СП ТОВ «Алумекс Груп Лтд», ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження», відповідачем з позивачем не укладено, що позбавляє позивача права на відшкодування понесених ним витрат по зберіганню майна. Відповідного повідомлення про складання спірного акту опису й арешту і передачу на зберігання арештованого майна, а також копії такого акту на адресу позивача відповідачем не направлено. В силу встановленого ч.2 ст.71 КАС України правила в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Доказів на підтвердження вчинення відповідачем зазначених дій для забезпечення прав та законних інтересів позивача, відповідачем суду не представлено, що дає підстави суду дійти до висновку про обґрунтованість вимог позивача про необхідність захисту його порушеного права в обраний ним спосіб. Суд вважає, що пропущення позивачем передбаченого ст. 181 КАС України строку на звернення до суду сталось з поважних причин, в зв'язку з чим цей строк підлягає поновленню. Такого висновку суду дозволяють дійти наступні обставини. Встановлені порушення відповідачем вимог закону в частині належного забезпечення прав позивача, який не є учасником виконавчого провадження, призвело до того, що позивач дізнався про порушення своїх прав та законних інтересів значно пізніше дати вчинення оскаржених дій відповідача і складання акту опису й арешту майна. Суд бере до уваги той факт, що не являючись учасником виконавчого провадження по виконанню ухвали Господарського суду м. Києва від 22.05.2002р. про накладення арешту на майно СП «Алумекс Груп Лтд», а також, не являючись учасником господарської справи, в якій винесено судом вказану ухвалу, в силу встановлених ст. 121-2 ГПК України обмежень, позивач не мав процесуальної можливості оскаржити неправомірні дії відповідача. Відповідно до вказаної норми правом на подачу скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів наділено обмежене коло осіб, а саме: стягувач, боржник або прокурор. Тому суд враховує, що процесуальні завади унеможливили оскарження позивачем дій відповідача своєчасно. Суд також враховує, що, виходячи з наданих копій судових рішень по господарській справі №42-119, свій позов із вимогами про відшкодування матеріальної і моральної шкоди в зв'язку із втратою переданого майна СП «Алумекс Груп Лтд» (яка сталась 01.11.2002г.) МП «Гранд» пред'явив до СТГО «Південна залізниця» у лютому 2007 року, тобто із пропуском трирічного строку позовної даності. За результатом розгляду вказаної справи господарський суд поновив строк на пред'явлення вимог МП «Гранд» до СТГО «Південна залізниця» і стягнув з останнього солідарно з України «Укрзалізниця» 10 870 500 грн. Відповідний наказ господарського суду про стягнення коштів надійшов до СТГО «Південна залізниця» 24.01.2008р. Таким чином, негативні наслідки (у вигляді покладення на позивача відповідальності за втрату майна СП «Алумекс Груп Лтд») для позивача в зв'язку з діями відповідача по складанню спірного акту утворились значно пізніше фактичного вчинення цих дій. Також долучені до матеріалів справи копії судових рішень по господарській справі №42-119 свідчать про те, що позивач оспорював факт покладення на нього обов'язків зберігача майна СП «Алумекс Груп Лтд», наголошуючи на тому, що відповідальність за зберігання майна покладено відповідно до спірного акту на [PERSON]. Зазначена обставина була однією з підстав, якими позивач заперечував проти вимог МП «Грант» про відшкодування матеріальної і моральної шкоди в зв'язку із втратою арештованого майна. Як зазначено вище, порушення відповідачем вимог Інструкції «Про проведення виконавчих дій» в частині невизначенності особи - зберігача арештованого майна спричинило неоднозначне тлумачення змісту і правових наслідків акту від 29.05.2002р. В такому разі суд вважає обґрунтованим довід позивача про те, що свої порушені права він намагався захистити саме в ході розгляду згаданої господарської справи. Відтак, до моменту винесення рішення касаційною інстанцією питання про наслідки спірного акту для позивача не було вирішено остаточно. Тому суд сприймає обґрунтованими доводи позивача щодо поважності пропуску строку на звернення до адміністративного суду також в тій частині, що таке звернення з боку позивача мало місце відколи були вичерпані можливості для захисту його порушених прав в порядку господарського судочинства. Суд відзначає, що правові наслідки утворені спірними діями відповідача мають значення для учасників спірних відносин й на теперішній час, що зумовлює необхідність надання судом оцінки законності таких дій, незважаючи на фактичний перебіг строку позовної давності для звернення до суду. Відповідно до ст. 100 КАС України якщо суд визнає причину пропущення строку звернення до суду поважною, адміністративна справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому цим Кодексом. З наведених підстав, суд вважає за необхідне поновити строк для пред'явлення позивачем вимог до відповідача про визнання протиправними його дій по складанню акту опису й арешту від 29.05.2002р. і визнання такого акту нечинним з моменту складання. В силу ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Встановлені обставини справи в своїй сукупності дозволяють дійти до того висновку, що акт опису й арешту майна, складений державним виконавцем Державної виконавчої служби Крюківського районного управління юстиції Полтавської області [PERSON]. 22.05.2002р., вимогам закону не відповідає. В зв'язку з цим, суд вважає позовні вимоги про визнання протиправним дій відповідача по складанню спірного акту і визнання його нечинним з моменту складання обґрунтованими й такими що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно вимог ст.8 КАСУ, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави та ст.9 КАСУ, де передбачено, що суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов”язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов”язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, таким є Конституція України, що відповідає принципу верховенства права, який закріплений в ст.8 Конституції України та ст.22 Конституції України, де передбачено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. А тому при таких обставинах, вказані дії відповідача не можуть вважатися законними та обгрунтованими, оскільки вони направлені на звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод позивача, що суперечить вимогам ст. 22 Конституції України.

Результат розгляду: granted