Рішення адміністративного суду від 2008-04-01 00:00:00+03

У жовтні 2006 року [PERSON]. звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати протиправним рішення працівників ОКПП «Київ» стосовно заборони виїзду [PERSON]. за межі України, а також просила стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 8030,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн. Постановою Бершадського районного суду Вінницької області від 12 червня 2007 року заявлений позов задоволено частково: визнано протиправним рішення Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» Державної прикордонної служби України прапорщика [PERSON]. щодо заборони виїзду [PERSON] за межі України; стягнуто з відповідача на користь позивача 8030,00 грн. матеріальної шкоди, 25000,00 грн. моральної шкоди та 4000,00 грн. судових витрат; стягнуто з відповідача на користь держави 580,30 грн. судового збору. В решті позову відмовлено. Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням, ОКПП "Київ" та Прокуратура Бершадського району Вінницької області подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, що з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, постанова суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди - зміні; в частині розподілу судових витрат - скасуванню з ухваленням нового рішення в даній частині, з огляду на наступне. Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, виходив з того, що [PERSON]. та [PERSON]. перетинали державний кордон України для тимчасового виїзду з місця постійного проживання в оздоровчих та пізнавальних цілях, не порушуючи при цьому чинного законодавства. Разом з тим, внаслідок протиправної поведінки представника ОКПП «Київ» їм було завдано матеріальної та моральної шкоди. Проте, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції у повній мірі. Так, колегією суддів встановлено, що 04 липня 2006 року між ПП «Дельта - тур» та [PERSON] було укладено договір № 07/07 на туристичне обслуговування, відповідно до якого останній придбав туристичний продукт (три путівки до Туреччини) загальною вартістю 8030,00 грн. 08 липня 2006 року під час проходження прикордонного контролю в пункті пропуску «Бориспіль» [PERSON]. було надано службовій особі ОКПП «Київ» для перевірки паспорт громадянина України для виїзду за кордон [NUMBER], виданий 23.06.2004 року. Разом з громадянкою України [PERSON]. через державний кордон України слідував її неповнолітній син - [PERSON], [INFO], відомості про якого були записані у закордонному паспорті його матері - [PERSON]. - та вклеєна його фотографія на відповідній сторінці. Однак, враховуючи, що громадянка України [PERSON]. документально не підтвердила згоди батька її сина - [PERSON]- на виїзд за межі України [PERSON], інспектор [PERSON]. не пропустив [PERSON]. через державний кордон України та в усній формі відмовив [PERSON]. у перетинанні кордону її малолітнім сином. Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем неправомірно відмовлено у перетинанні кордону малолітнім сином [PERSON]. з мотивів ненадання нотаріально засвідченої згоди біологічного батька [PERSON]. на виїзд дитини за кордон. Відповідно до ст. 6, ст. 19 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» Держана прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення, на який покладено обов'язок здійснювати прикордонний контроль і пропуск в установленому порядку осіб через державний кордон України в разі наявності належно оформлених документів. Згідно ч. 3 ст. 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» встановлено, що документами, що дають право на виїзд з України і в'їзду в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, зокрема, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; проїзний документ дитини. При цьому, оформлення проїзного документа дитини відповідно до ч. 2 ст. 4 вказаного Закону проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Зазначені положення кореспондуються з приписам Постанови КМУ від 31.03.1995 року № 231 «Про затвердження Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», пунктом 17 яких передбачено, що у разі потреби самостійного виїзду дитини, яка постійно проживає в Україні, за кордон оформляється проїзний документ, а у випадках, передбачених пунктом 4 цих Правил, - паспорт. Відповідно до п. 18 зазначених Правил оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Для дітей віком від 14 до 18 років у заяві зазначається відсутність обставин, що обмежують згідно із законодавством право їх виїзду за кордон. З системного аналізу викладених вище положень законодавства вбачається, що на підставі нотаріально засвідченої згоди батьків на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон оформляється лише проїзний документ дитини, який, у свою чергу, оформляється лише у разі самосійного виїзду неповнолітнього за кордон. Колегією суддів встановлено, що малолітній син [PERSON]. перетинав державний кордон України у супроводі своєї матері і відомості про нього були вписані у її паспорт громадянина України для виїзду за кордон. На думку колегії суддів, зазначений документ надавав [PERSON]. право перетнути держаний кордон України разом зі своїм малолітнім сином [PERSON]. Зазначений висновок підтверджується положеннями п. 17 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, відповідно до якого відомості про дітей, які їдуть за кордон разом з батьками (законними представниками), вписуються в паспорти батьків чи одного з батьків (законних представників) на підставі заяви громадянина, у чий паспорт вписуються діти. Окрім того, відповідно до Указу Президента України «Про паспорт громадянина України для виїзду за кордон» від 28.10.1993 року № 491/93 (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) друга і третя сторінки паспорта призначені для відомостей про дітей, які виїжджають за кордон разом із пред'явником паспорта без документів для виїзду за кордон. З інформації, викладеної в листі Відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України у Вінницькій області від 18.04.2007 року № 26/2258, на який покладено обов'язок щодо оформлення і видачі паспорта/проїзного документа громадянам України, також вбачається, що підставою для тимчасового виїзду дітей за кордон разом з одним із батьків є відомості про таких дітей, вписані в паспорт, на підставі заяви громадянина. При цьому, інші документи не вимагаються. Таким чином, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що інспектором ОКПП «Київ» без належних правових підстав відмовлено [PERSON]. у перетинанні державного кордону України її малолітнім сином [PERSON]. Відповідно до ст. 56 Конституції України позивач має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Як зазначалося вище, договір на придбання туристичного продукту загальною вартістю 8030,00 грн. від 04.07.2006 року № 07/07 року був укладений між ПП «Дельта - тур» та [PERSON]. - батьком позивачки. Згідно умов даного договору Турист здійснив оплату туристичного продукту у повному обсязі 07.07.2006 року. Відповідно до наданих позивачем та [PERSON]. пояснень, встановлено, що оплату за придбані путівки [PERSON]. здійснив за кошти [PERSON]., яка мала відповідні заощадження від зайняття підприємницької діяльністю. Частиною 1 ст. 69 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. У свою чергу, обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору (ч. 4 ст. 70 КАС України). Враховуючи, що законодавством, яке регулює питання відшкодування матеріальної шкоди, не встановлено певних засобів доказування, які можуть підтверджувати факт її заподіяння, колегія суддів вважає, що надані позивачкою та третьою особою пояснення стосовно того, що витрати на придбання путівок понесла саме [PERSON]., є належними та допустимими доказами, які засвідчують завдання матеріальної шкоди позивачці. Окрім того, відповідачем в спростування зазначених обставин не надано жодних доказів, а тому в колегії суддів відсутні будь-які підстави ставити під сумнів твердження позивачки та [PERSON]. про здійснення оплати вартості путівок саме за рахунок коштів [PERSON]. Отже, оскільки заподіяння [PERSON]. матеріальної шкоди у розмірі 8030,00 грн. підтверджується належними доказами, суд першої інстанції дійшов в цій частині правомірного висновку про задоволення позовних вимог. Судова колегія також погоджується з твердженнями позивачки, що протиправною відмовою інспектора ОКПП «Київ» у перетинанні державного кордону України її малолітнім сином, їй спричинено моральну шкоду, яка полягає в перенесені позивачкою моральних страждань від порушень її та сина законних прав, порушенні на деякий період звичайного способу її життя через вимушеність звернення 10.07.2006 року за медичною допомогою в дитячу консультацію Ладижинського МТМО, якою дитині поставлено діагноз - «дитяча неврастенія, стан після перенесеного стресу» (а.с. 201, т. 1). З урахуванням характеру та тяжкості перенесених позивачкою моральних страждань, їх тривалості, співмірності заявленого [PERSON]. розміру моральної шкоди характеру протиправних дій відповідача, принципу розумності та справедливості, а також з урахуванням тієї обставини, що позивачка все ж таки скористалася правом на відпочинок з неповнолітнім сином за межами України в період з 15.07.2006 року по 31.08.2006 року, судова колегія вважає, що позовні вимоги в зазначеній частині можуть бути задоволені в розмірі 5000,00 грн. Отже, постанова суду першої інстанції підлягає зміні у відповідній частині з урахуванням обсягу задоволених позовних вимог про стягнення моральної шкоди. Що стосується доводів апеляційної скарги ОКПП «Київ» про відсутність доказів, які б підтверджували оплату позивачкою 4000,00 грн. вартості послуг адвоката, то слід зазначити, що вони є безпідставними, оскільки в матеріалах справи міститься квитанція про прийняття готівкових коштів від 03.11.2006 року (а.с. 48, т. 1), яка і підтверджує факт здійснення такої оплати. Проте, відповідно до ч. 3 ст. 94 КАС України судові витрати з оплати допомоги адвоката підлягають присудженню позивачці відповідно до задоволених вимог, зокрема, в сумі не більше 1000,00 грн. Слід також зазначити, що судова колегія вважає помилковим висновок суду першої інстанції про необхідність стягнення з відповідача на користь держави судового збору у розмірі 580,30 грн., оскільки відповідно до ст. 94 КАС України стягнення в доход держави судового збору з відповідача - суб'єкта владних повноважень (у разі ухвалення рішення не на його користь) не передбачено. З огляду на зазначене, постанова суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає відповідній зміні та скасуванню. Обговорюючи доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, судова колегія визнає їх непереконливими. Так, матеріалами справи не підтверджуються обставини щодо задоволення клопотання відповідача про здійснення колегіального розгляду справу. З протоколу попереднього судового засідання від 28.02.2007 року вбачається, що, дійсно, таке клопотання було заявлено, але судом воно було залишено без задоволення (а.с. 135, т. 1). Твердження апелянта про порушення судом вимог стосовно незмінності складу суду, залучення в якості представника позивача особи, яка є свідком у справі, залишення без розгляду зауважень до протоколу судового засідання, тощо, самі по собі не можуть бути мотивами скасування судового рішення, оскільки це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.

Результат розгляду: partial