Рішення адміністративного суду від 2008-10-07 00:00:00+03

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від «31» січня 2008 року касаційну скаргу Красноградської МДПІ у Харківській області на ухвалу Харківського апеляційного суду від 04.04.2006 року у справі № АС 42/366-05 задоволено частково та скасовано постанову Господарського суду Харківської області від 18.11.2005 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 04.04.2006 року у справі № АС 42/366-05, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від «11» березня 2008 року справа № 2а-3814/08 було відкрито провадження в адміністративній справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Пісчанська» до Красноградської міжрайонної державної податкової інспекції у Харківській області та до Відділення Державного казначейства у Красноградському районі Харківській області про стягнення бюджетної заборгованості. Позивачем було подано до суду заяву про заміну 2-го відповідача, в якій він просив замінити неналежного відповідача - Відділення Державного казначейства в Красноградському районі Харківської області на належного відповідача - Головне Управління Державного казначейства в Харківській області. 1-й відповідач проти цієї заяви позивача не заперечував. Вказана заява про заміну 2-го відповідача була задоволена судом. Представник позивача в судове засідання з'явився та підтримав заявлений позов, просив суд задовольнити позов в повному обсязі. 1-й відповідач, Красноградська міжрайонна Державна податкова інспекція Харківської області, надав заперечення на адміністративний позов, в якому виклав свою позицію проти доводів позивача та просив суд відмовити в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Пісчанська» в повному обсязі. 2-й відповідач, Головне управління Державного казначейства України у Харківської області, в судове засідання не з'явився, та подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі. Дослідивши матеріали справи та вислухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі через таке. При розгляді матеріалів справи судом було встановлено, що 24.03.2004 року позивач уклав з АТ «Паритет» договір купівлі-продажу № 225, відповідно до умов якого позивач продав АТ «Паритет» 1350 тон зерна кукурудзи фуражної на загальну суму 1146375,0 гривень, в т.ч. ПДВ 229275,0 гривень. Відповідно до п. 8.5 цього ж договору продавець є платником фіксованого сільськогосподарського податку, а покупець платником податку на прибуток підприємств на загальних підставах. Розрахунки проведено через розрахунковий рахунок. Податкове зобов'язання по вищевказаній операції було відображено у складі Спеціальної декларації з ПДВ № 2 за квітень 2004 року, а сума податку на додану вартість за цей місяць, була перерахована позивачем на власний спец рахунок. В цей же день позивач та АТ «Паритет» уклали договір про надання послуг по зберіганню та доопрацюванню врожаю зернових та масляних культур, згідно якого АТ «Паритет» передав позивачу 1350 тон. зерна кукурудзи фуражної на очистку, сушку та зберігання. 07.04.2004 року АТ «Паритет» реалізувало це зерно кукурудзи фуражної в кількості 1350 тон на загальну суму 1 389 150,0 гривень, в т.ч. ПДВ - 231525,0 гривень ТОВ «Паритет-Агро». Розрахунки проведені через розрахунковий рахунок. В цей же день позивач та ТОВ «Паритет-Агро» уклали договір про надання послуг по зберіганню та доопрацюванню врожаю зернових та масляних культур, згідно якого ТОВ «Паритет-Агро» передав позивачу 1350 тон зерна кукурудзи фуражної на очистку, сушку та зберігання. Потім ТОВ «Паритет-Агро» укладає з позивачем договір № 226, відповідно до умов якого ТОВ «Паритет-Агро» продає позивачу те ж саме зерно кукурудзи фуражної вартістю 1 402 650,0 гривень, в т.ч. ПДВ - 233775,0 гривень ТОВ «Паритет-Агро». Розрахунки проведені через розрахунковий рахунок та продавцем виписано податкову накладну № 287 від 07.04.2004 року із зазначенням суми ПДВ - 233775,00 гривень. У цьому ж місяці зазначене зерно кукурудзи фуражної позивач реалізував на експорт підприємцю [PERSON] (Росія) по «0» ставці ПДВ. Позивач включив до податкового кредиту декларації за лютий 2005 року суму ПДВ в розмірі 233775,0 гривень за податковою накладною № 287 від 07.04.2004 року отриманою від ТОВ «Паритет-Агро», в зв'язку з чим у нього виникло від'ємне значення з ПДВ в розмірі 233775,0 року, про що і було зазначено в податковій декларації з ПДВ за лютий місяць 2005 року. 21 березня 2005 року позивачем до 1-го відповідача було подано податкову декларацію з ПДВ за лютий 2005 року, в якій до відшкодування з Державного бюджету була заявлена сума 236 638 (двісті тридцять шість тисяч шістсот тридцять вісім) гривень 00 копійок. 07 червня 2005 року 1-м відповідачем за результатами позапланової документальної перевірки позивача з питання дотримання вимог податкового та валютного законодавства за лютий 2005 року було складено Акт № 222/23-104/30767795 (надалі - Акт). На підставі цього Акту 10.06.2005 року 1-м відповідачем було винесено податкове рішення-повідомлення № 0000172301/0, яким товариству було відмовлено у відшкодуванні суми заявленої у податкові декларації. 17 червня 2005 року позивачем до 1-го відповідача було подано скаргу № 285 від 16 червня 2005 року на податкове рішення-повідомлення від 10.06.2005 року № 0000172301/0, в якій товариство просило визнати недійсним вказане рішення-повідомлення. За результатами розгляду вказаної скарги 08 липня 2005 року 1-м відповідачем було прийняте рішення № 2671/25-029, яким податкове рішення-повідомлення від 10.06.2005 року № 0000172301/0 було залишено без змін, а скаргу позивача - без задоволення. 20 липня 2005 року позивачем до Державної податкової адміністрації в Харківській області було подано повторну скаргу № 328 від 18 липня 2005 року на податкове рішення-повідомлення від 10.06.2005 року № 0000172301/0, в якій позивач просив визнати недійсним вказане рішення-повідомлення. За результатами розгляду повторної скарги № 328 від «18» липня 2005 року Державною податковою адміністрацією у Харківській області було прийняте рішення № 3021/10/25-010 від «29» липня 2005 року, яким повторна скарга Позивача була задоволена в повному обсязі, а саме: скасовано рішення Красноградської міжрайонної ДПІ № 2671/25-029 від «08» червня 2005 року та визнано недійсним податкове рішення-повідомлення від 10.06.2005 року № 0000172301/0. Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Виходячи з вимог пункту 1.12 статті 1 та пункту 2.1.4 статті 2 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» податкові органи є державними органами, які у межах своєї компетенції, визначеної законодавством, здійснюють контроль за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування податків і зборів (обов'язкових платежів) та погашенням податкових зобов'язань чи податкового боргу. Відповідно до Закону України «Про податок на додану вартість», Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» та до Порядку направлення органами державної податкової служби України податкових повідомлень платникам податків, затвердженого Наказом Державної податкової адміністрації України від 21.06.2001 р. за № 253 (зареєстровано в Мін'юсті України 06.07.2001 р. за № 567/5758) податкові органи можуть зменшувати суми бюджетного відшкодування з ПДВ та відповідно не сплачувати ці суми платникам податків виключно на підставі відповідних податкових рішень-повідомлень. Відсутність, скасування чи визнання недійсними таких податкових рішень-повідомлень не дає податковим органам права не відшкодовувати та відмовляти у відшкодуванні платникам податків сум бюджетного відшкодування чи заборгованості з ПДВ. Крім того, чинна на момент виникнення у позивача права на відшкодування з Державного бюджету суми бюджетного відшкодування редакція Закону України «Про податок на додану вартість» передбачала наступний порядок відшкодування. Згiдно з абз. 1 пiдпункту 7.7.3 пункту 7.7 статтi 7 Закону України N 168/97 «Про податок на додану вартість» у разi, коли за результатами звiтного перiоду сума, визначена пiдпунктом 7.7.1 цiєї статтi, має вiд'ємне значення, така сума пiдлягає вiдшкодуванню платнику податку з Державного бюджету України протягом мiсяця, наступного пiсля подачi декларацiї. Абзац другий вказаного підпункту передбачає, що підставою для отримання відшкодування є дані тільки податкової декларації за звітний період. <http://search.liga.kiev.ua/l_doc2.nsf/link1?OpenAgent&id=Z980169> За бажанням платника податку сума бюджетного відшкодування може бути повністю або частково зарахована в рахунок платежів з цього податку. Таке рішення платника податку відображається в податковій декларації. Відшкодування здійснюється шляхом перерахування відповідних грошових сум з бюджетного рахунку на рахунок платника податку в установі банку, що його обслуговує, або шляхом видачі казначейського чека, який приймається до негайної оплати (погашення) будь-якими банківськими установами. У податковій декларації за лютий 2005 року в графі 24.2 Позивачем було зазначено "перерахування на рахунок в установі банку" 100%. У термін передбачений підпунктом 7.7.3. пункту 7.7. статті 7 Закону України " Про податок на додану вартість " сума бюджетного відшкодування не була відшкодована. Отже, у позивача правомірно виникло право на отримання бюджетного відшкодування з податку на додану вартість, а у 1-го відповідача не було ніяких законних підстав не відшкодовувати позивачу бюджетну заборгованість з податку на додану вартість в сумі 236 638 (двісті тридцять шість тисяч шістсот тридцять вісім) гривень 00 копійок. Відповідно до п. 1.8 ст. 1 Закону України N 168/97 «Про податок на додану вартість» бюджетне відшкодування - сума, що підлягає поверненню платнику податку з бюджету у зв'язку з надмірною сплатою податку у випадках, визначених цим Законом. Підпунктом 7.2.6 п. 7.2 ст. 7 Закону України N 168/97 «Про податок на додану вартість» передбачено, що податкова накладна видається в разі продажу товарів (робіт, послуг) покупцю на його вимогу. Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України N 168/97 «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податків в звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обороту) і основних фондів або нематеріальних активів, що підлягають амортизації. Відповідно до пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону України №168/97 «Про податок на додану вартість» датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: - дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; - дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг). Аналіз норм Закону України "Про податок на додану вартість" свідчить, що термін "сплата податку" вживається в розумінні сплати податку покупцем у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), при чому сплачених ним у ціні цього товару (робіт, послуг) (п. 1.3 ст. 1, пп. 7.4.1 - 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону України № 168/97 «Про податок на додану вартість»). З огляду на зазначене слід зробити висновок про те, що вимога пункту 1.8 ст. 1 Закону України "Про податок на додану вартість" щодо надмірної сплати податку, як необхідної умови бюджетного відшкодування, стосується платника, який згідно цього Закону поніс фактичні витрати по сплаті податку. Таким чином, для віднесення відповідних сум податків, сплачених в ціні товару до податкового кредиту, в розумінні Закону України № 168/97 «Про податок на додану вартість», не передбачається умова про сплату цих сум до бюджету. Право позивача на отримання такого відшкодування підтверджується таким. 21 березня 2005 року позивачем до Красноградської міжрайонної Державної податкової інспекції було подано податкову декларацію з ПДВ за лютий 2005 року, в якій до відшкодування з Державного бюджету була заявлена сума 236 638 (двісті тридцять шість тисяч шістсот тридцять вісім) гривень 00 копійок. Підставою виникнення від'ємного значення з податку на додану вартість є придбання позивачем у ТОВ «Паритет-агро» (договір № 226 від 07.04.2004 року) кукурудзи фуражної 3 класу на загальну суму 1 402 650, 00 гривень (разом з ПДВ) та наступна реалізація цієї кукурудзи в квітні 2004 року на експорт за «0» ставкою індивідуальному підприємцю [PERSON] (Російська Федерація). Вищенаведене підтверджує наявність надмірної сплати позивачем податку на додану вартість та права на отримання бюджетного відшкодування. Тому обставини, на які посилається 1-й відповідач, не є підставою для позбавлення підприємства позивача права на відшкодування податку на додану вартість, оскільки останній виконав усі передбачені законом умови щодо підтвердження права на отримання такого відшкодування та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту. У своїх запереченнях на адміністративний позов орган податкової служби посилається на приписи пп. 7.2.3 ст. 7 Закону України № 168/97 «Про податок на додану вартість» в обґрунтування свого твердження щодо того, що позивач начебто в порушення вказаної норми включив у лютому 2005 року до складу податкового кредиту податкову накладну № 287 від 07.04.2004 року по придбанню кукурудзи фуражної в кількості 1 350,0 тон на загальну суму 1 402 650,00 гривень в тому числі ПДВ 233 775,00 гривень. Це посилання податкового органу суд не приймає до уваги через таке. Згідно з пп. 7.4.1 ст. 7 Закону України № 168/97 «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податків у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації. При цьому пп. 7.4.5 ст. 7 Закону України N 168/97 «Про податок на додану вартість» визначено, що не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат зі сплати податку, не підтверджених податковими накладними. У випадку, коли право платника на податковий кредит підтверджується податковими накладними, отриманими після закінчення податкових періодів, в яких відбулися оплата та отримання товарів (робіт, послуг), суми податку, вказані в таких податкових накладних, можуть бути включені до складу податкового кредиту в податковому періоді, в якому такі податкові накладні отримані. Тобто закон не позбавляє платника податку права на бюджетне відшкодування, якщо останній включив до складу податкового кредиту суму сплаченого податку у попередніх податкових періодах. Це свідчить про наявність у позивача права на включення до податкового кредиту суми податку сплаченої позивачем у зв'язку з придбанням кукурудзи 3 класу у ТОВ «Паритет-агро». Як було встановлено судом 24.03.2004 року позивач уклав з АТ «Паритет» договір купівлі-продажу № 225, згідно умов якого позивач продав АТ «Паритет» 1350 тон зерна кукурудзи фуражної на загальну суму 1146375,0 гривень, в т.ч. ПДВ 229275,0 гривень. Відповідно до п. 8.5 цього ж договору продавець є платником фіксованого сільськогосподарського податку, а покупець платником податку на прибуток підприємств на загальних підставах. Розрахунки проведено через розрахунковий рахунок. Податкове зобов'язання по вищевказаній операції було відображено у складі Спеціальної декларації з ПДВ № 2 за квітень 2004 року, а сума податку на додану вартість за цей місяць, була перерахована позивачем на власний спец рахунок. В цей же день позивач та АТ «Паритет» уклали договір про надання послуг по зберіганню та доопрацюванню врожаю зернових та масляних культур, згідно якого АТ «Паритет» передав позивачу 1350 тон зерна кукурудзи фуражної на очистку, сушку та зберігання. 07.04.2004 року АТ «Паритет» реалізувало це зерно кукурудзи фуражної в кількості 1350 тон на загальну суму 1 389 150,0 гривень, в т.ч. ПДВ - 231525,0 гривень ТОВ «Паритет-Агро». Розрахунки проведені через розрахунковий рахунок. В цей же день позивач та ТОВ «Паритет-Агро» уклали договір про надання послуг по зберіганню та доопрацюванню врожаю зернових та масляних культур, згідно якого ТОВ «Паритет-Агро» передав позивачу 1350 тон зерна кукурудзи фуражної на очистку, сушку та зберігання. Потім ТОВ «Паритет-Агро» укладає з позивачем договір № 226, згідно умов якого ТОВ «Паритет-Агро» продає позивачу те ж саме зерно кукурудзи фуражної вартістю 1 402 650,0 гривень, в т.ч. ПДВ - 233775,0 гривень ТОВ «Паритет-Агро». Розрахунки проведені через розрахунковий рахунок та продавцем виписано податкову накладну № 287 від 07.04.2004 року із зазначенням суми ПДВ - 233775,00 гривень. У цьому ж місяці зазначене зерно кукурудзи фуражної Позивач реалізував на експорт підприємцю [PERSON] (Росія) по «0» ставці ПДВ. Позивач включив до податкового кредиту декларації з ПДВ за лютий 2005 року суму податку на додану вартість в розмірі 233775,00 гривень за податковою накладною № 287 від 07.04.2004 року, отриманою від ТОВ «Паритет-Агро», в зв'язку з чим у нього виникло від'ємне значення з ПДВ в розмірі 233775,0 року, про що і було зазначено в податковій декларації з ПДВ за лютий місяць 2005 року. Враховуючи це 1-й відповідач у своїх заперечення вказує, що договори купівлі-продажу № 225 від 24.03.2004 року та № 226 від 07.04.2004 року та договори зберігання № 227 від 24.03.2004 року та № 228 від 07.04.2004 року, укладені позивачем з АТ «Паритет» та ТОВ «Паритет-Агро» є фіктивними. Основними доводами органу податкової служби щодо фіктивності цих договорів є те, що зерно кукурудзи фактично АТ «Паритет» та ТОВ «Паритет-Агро» не отримувалося та не транспортувалося, чистка та сушка даного зерна позивачем не проводилася, так як кількість зерна кукурудзи залишилася незмінною, та залишилися незмінними його якісні показники. Це на думку 1-го відповідача свідчить про направленість цих угод на штучне створення у позивача податкового кредиту з ПДВ, оскільки у разі безпосереднього продажу кукурудзи на експорт, як продукції власного виробництва, у нього не виникало право на відшкодування такого ПДВ Зазначене твердження 1-го відповідача не відповідає дійсним обставинам справи та суперечить вимогам чинного законодавства. Згідно з ст. 234 Цивільного кодексу України <http://search.liga.net/l_doc2.nsf/link1?OpenAgent&id=t030435&ed=2006_12_22&an=843272>- фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. По-перше, не обов'язково придбання зерна, чи іншої речі повинно супроводжуватися його переміщенням від продавця до покупця. Відповідно до статті 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Ця норма є диспозитивною. Договорами купівлі-продажу № 225 від 24.03.2004 року та № 226 від 07.04.2004 року передбачені інші умови передачі зерна кукурудзи та переходу права власності на нього ніж це передбачено вказаною вище диспозитивною нормою. Вказані Договори у п. 4.1 передбачають те, що поставка товару (зерна кукурудзи) здійснюється шляхом перепису зерна на складі продавця з видачею покупцю складської квитанції. Отже сторони домовилися, що перехід права власності на зерно здійснюється на складі позивача. Тобто відсутність фізичного переміщення зерна кукурудзи від продавця до покупця не є свідченням фіктивності чи недійсності договорів купівлі-продажу та ознакою направленості цих договорів на штучне створення у позивача податкового кредиту з ПДВ. По-друге, твердження 1-го відповідача про те, що кількість прийнятого позивачем за договорами зберігання № 227 від 24.03.2004 року та № 228 від 07.04.2004 року на зберігання зерна кукурудзи фуражної 3-го класу постійно залишилася незмінною не відповідає дійсності. Відповідно до умов п. 4.6. та п. 6.12 договорів зберігання № 227 від 24.03.2004 року та № 228 від 07.04.2004 року вирахування норм природних втрат з прийнятого на зберігання зерна кукурудзи фуражної 3-го класу проводиться виключно під час його видачі власнику (поклажедавцю) зі складу позивача. Як було вказано вище, купівля-продаж зерна кукурудзи фуражної 3-го класу за договорами купівлі-продажу № 225 від 24.03.2004 року та № 226 від 07.04.2004 року здійснювалася шляхом перепису зерна на складі продавця з видачею покупцю складської квитанції. Тобто вивезення зі складу позивача зерна кукурудзи фуражної 3-го класу при його купівлі не здійснювалося, а тому і не проводилося і вирахування норм природних втрат з цього зерна. Купівля-продаж зерна на складі шляхом перепису полягають в тому, що такі дані як назва культури зерна, вага, його якісні показники, що містилися у складській квитанції продавця переписувалися до нової складської квитанції, що видавалася зерновим складом покупцю. У зв'язку з цим зазначена у договорах купівлі-продажу № 225 від 24.03.2004 року та № 226 від 07.04.2004 року та договорах зберігання № 227 від 24.03.2004 року та № 228 від 07.04.2004 року вага зерна кукурудзи фуражної 3-го класу була однаковою. Вивезення зерна кукурудзи фуражної 3-го класу зі складу проводилося лише під час його продажу позивачем на підставі контракту № 34-04/04 від 05.04.2004 року підприємцю [PERSON] Саме тоді і було здійснено позивачем вирахування норм природних втрат, внаслідок чого фактична вага відвантаженого та проданого позивачем підприємцю [PERSON] зерна кукурудзи фуражної 3-го класу знизилася з 1 350, 000 тон до 1 336, 950 тон (підтверджується вантажно-митними деклараціями та накладними). Чистка та сушка зерна кукурудзи фуражної 3-го класу під час його зберігання не проводилася внаслідок того, що відповідно до умов п. 6.2 Договорів зберігання № 227 від 24.03.2004 року та № 228 від 07.04.2004 року позивач зобов'язався забезпечити та зберегти якісні показники прийнятого на зберігання зерна. Тобто зберегти незмінність, зазначених у цих договорах показників якості зерна. Крім того, якісні показники прийнятого позивачем від АТ «Паритет» та ТОВ «Паритет-агро» на зберігання зерна кукурудзи відповідали вимогам ГОСТу 13634-90 та не потребували буд-яких покращень. Крім того правовими наслідками укладених позивачем договорів купівлі-продажу № 225 від 24.03.2004 року та № 226 від 07.04.2004 року зерна кукурудзи, є перехід прав власності на зерно кукурудзи від продавця до покупця та отримання коштів від покупця продавцем. Даними договорами були створені правові наслідки для позивача у вигляді переходу прав власності на зерно та проведення розрахунків за нього. Правовими наслідками укладених позивачем договорів зберігання № 227 від 24.03.2004 року та № 228 від 07.04.2004 року укладені позивачем з АТ «Паритет» та ТОВ «Паритет-Агро», є надання позивачем послуг зі зберігання зерна кукурудзи. Даними договорами були створені правові наслідки для позивача у вигляді обов'язку зберігати зерно кукурудзи. Отже, договори купівлі-продажу № 225 від 24.03.2004 року та № 226 від 07.04.2004 року та договори зберігання № 227 від 24.03.2004 року та № 228 від 07.04.2004 року укладені позивачем з АТ «Паритет» та ТОВ «Паритет-Агро» створили для сторін правові наслідки у вигляді відповідних прав та обов'язків, а тому вони не можуть бути визнані недійсними на підставі ст. 234 Цивільного кодексу України <http://search.liga.net/l_doc2.nsf/link1?OpenAgent&id=t030435&ed=2006_12_22&an=843272>, оскільки ця стаття може бути застосована лише в тому випадку, коли договір вчиняється двома сторонами без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим договором. З огляду на вищевикладене договори купівлі-продажу № 225 від 24.03.2004 року та № 226 від 07.04.2004 року та договори зберігання № 227 від 24.03.2004 року та № 228 від 07.04.2004 року, укладені позивачем з АТ «Паритет» та ТОВ «Паритет-Агро», а також контракт № 23-04/04 від 05.04.2004 року, укладеного між позивачем та підприємцем [PERSON] (Російська Федерація) не є фіктивними правочинами та не направлені на штучне створення у позивача податкового кредиту з ПДВ та незаконне отримання бюджетного відшкодування з ПДВ, а отже ці договори та контракт не є в розумінні статті 228 Цивільного кодексу України правочинами, що порушують публічний порядок. Також судом були оглянуті та досліджені надані позивачем копії вантажно-митних декларацій. Досліджені декларації свідчать про те, що позивачем було здійснено експортну поставку зерна кукурудзи підприємцю [PERSON](Російська Федерація) на підставі укладеного з ним контракту № 23-04/04 від 05.04.2004 року. Вказані вантажно-митні декларації належним чином заповнені та повністю відповідають вимогам законодавства. При зазначених обставинах, вимоги позивача правомірні, обґрунтовані і підлягають задоволенню в повному обсязі. З огляду на викладене,

Результат розгляду: granted