Рішення адміністративного суду від 2008-07-31 00:00:00+03

[PERSON], звернувся до Генеральної прокуратури України в інтересах [PERSON] щодо необґрунтованих відмов у порушенні кримінальних справ за фактами фальсифікації матеріалів кримінальної справи та заподіяння тілесних ушкоджень [PERSON]. Своє звернення позивач реалізував на особистому прийомі у Генеральній прокуратурі шляхом подання письмових скарг, які були зареєстровані 09.11.2007 року під № 13. За результатом розгляду зазначених скарг Генеральна прокуратура України листом від 12.07 № 06/2-4457-03 надіслала відповідь позивачеві в якій, зокрема, було зазначено про згоду Генеральної прокуратури України з постановами про відмову в порушені кримінальних справ від 19.01.07 та 16.07.07., та у відповідності до статті 12 Закону України “Про прокуратуру” повідомлено про припинення в органах прокуратури подальшого провадження за скаргами з питань зазначених у скаргах позивача. Враховуючи зазначене, матеріали справи та пояснення представників сторін суд вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Позивач у своїх двох скаргах, зареєстрованих під номером 13 від 09.11.2007 року, звертається з проханням скасувати Генеральною прокуратурою України постанови про відмову порушення кримінальної справи від 16.07.07 р. та 19.01.2007 року. Мотивація скасування зазначених постанов обумовлена порушенням слідчим норм "Кримінально-процесуального кодексу України" (від 28.12.1960р., далі - КПК)., обставинам побиття та тортур відносно [PERSON] під час розслідування кримінальної справи з 22 по 30 травня 2002 року. У відповідності до положень частини 2 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) компетенція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи, що належить вирішувати в порядку кримінального судочинства. Статтею 99-1 КПК встановлено, що постанову слідчого і органу дізнання про відмову в порушенні кримінальної справи може бути оскаржено відповідному прокуророві, а якщо таку постанову винесено прокурором - вищестоящому прокуророві. Скарга подається особою, інтересів якої вона стосується, або її представником протягом семи днів з дня одержання копії постанови. Постанову прокурора, слідчого і органу дізнання про відмову в порушенні кримінальної справи може бути оскаржено особою, інтересів якої вона стосується, або її представником до суду в порядку, передбаченому статтею 2361 цього Кодексу. Постанова судді про відмову в порушенні кримінальної справи може бути оскаржена особою, інтересів якої вона стосується, або її представником протягом семи днів з дня одержання копії постанови в апеляційному порядку. Суд зазначає, що наявність постанов про відмову в порушені кримінальних справ від 19.01.07 та 16.07.07 зумовлює право позивача оскаржувати останні в порядку передбаченому КПК. Повноваження адміністративного суду при перевірці відповіді Генеральної прокуратури України від 12.07 № 06/2-4457-03 на предмет обґрунтованості обмежені предметом та сферою дії норм КПК. Таким чином, суд не має повноважень надавати оцінку по суті обставинам викладеним у відповіді на предмет їх обґрунтованості, зокрема, обставин щодо прийняття відповідних рішень, які прийнято в порядку КПК. Крім того, суд, з огляду на не підсудність судам адміністративної юрисдикції у відповідності до статті 17 КАС, не приймає до уваги обґрунтування позовних вимог позивача обставинами розслідування кримінальних справ № 06999 та № 1/355-2002, вчинення слідчих дій та порушень норм КПК з цих приводів. Разом з тим, суд вважає, що відповідь Генеральної прокуратури України від 12.07 № 06/2-4457-03 є обґрунтованою, адже ґрунтується на письмових висновках заступника та в.о. начальника управління нагляду за розслідуванням кримінальних справ слідчими органів прокуратури про обґрунтованість прийнятого рішення від 07.05.07 року та від 16.08.07 року. Будь-які оцінки змісту та обставинам зазначених висновків суд надавати не може з огляду на положення статті 17 КАС. Крім того, постанови про відмову в порушені кримінальних справ від 19.01.07 та 16.07.07 є чинними, в судовому порядку не оскаржені та не скасовані, доказів про зворотнє позивачем суду не надано. Щодо питання припинення в органах прокуратури подальшого провадження за скаргами з питань зазначених у скаргах позивача суд зазначає наступне. Право припинення в органах прокуратури подальшого провадження за скаргами є власним правом відповідача, яким він розпоряджається на власний розсуд та обґрунтовано. Зважаючи на те, що відповідь Генеральної прокуратури України є обґрунтованою в силу вищезазначеного, отже, рішення про припинення в органах прокуратури подальшого провадження за скаргами було реалізовано відповідачем обґрунтовано. Суд, оцінюючи зазначене вище у сукупності, вважає, що позивач фактично обрав невірний спосіб захисту своїх прав та інтересів. Як випливає з матеріалів справи та пояснень сторін інтереси позивача пов'язані з незгодою позивача по суті з постановами про відмову в порушені кримінальних справ від 19.01.07 та 16.07.07. Мотивація зазначеної незгоди була викладена у скаргах, які були зареєстровані 09.11.2007 року під №13. Суд наголошує, що в такому разі право на захист зацікавленої особи реалізується належним чином в порядку КПК шляхом оскарження зазначених постанов. У відповідності до частини другої статті 19 Конституції України (№254к/96-ВР від 28.06.1996р.) органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд також бере до уваги, що згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони зокрема: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. Враховуючи викладене та

Результат розгляду: denied