Рішення адміністративного суду від 2008-05-08 00:00:00+03

У квітні 2007 року представник ВАТ «Карат» звернувся до Господарського суду Київської області з позовною заявою, у якій, посилаючись на порушення відповідачем положень ст.ст.39, 120 Земельного кодексу України, п.п.3.1, 3.2 Типових регіональних правил забудови…, затверджених наказом №219 Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 10.12.2001р., інших нормативно-правових актів, просив визнання нечинним проекту землеустрою щодо відведення земельної Закритому акціонерному товариству «Дніпрожилбуд» в частині погодження з органами архітектури, рішення п'ятої сесії Вишгородської міської ради №5/15 від 30.01.2007р. Постановою Господарського суду Київської області від 2 липня 2007 року позов задоволено. Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції зазначив, що рішення п'ятої сесії Вишгородської міської ради №5/15 від 30.01.2007р. суперечить положенням ст.ст.116, 123, 124 Земельного кодексу України та дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог. В апеляційній скарзі третя особа - ЗАТ «Дніпрожилбуд», посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати постанову Господарського суду Київської області від 2 липня 2007 року та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Заслухавши суддю-доповідача про обставини справи, пояснення представників третьої особи і відповідача та, перевіривши доводи апеляції наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Приймаючи рішення, Господарський суд Київської області виходив з того, що на момент прийняття Вишгородською міською радою спірного рішення право користування попереднього землекористувача не було припинено. Однак, з таким висновком колегія суддів не погоджується. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того факту, що право користування земельною ділянкою позивача не було припинено. Вказівка суду відносно виникнення у позивача права користування земельною ділянкою на підставі ст.30 Земельного кодексу України (в редакції 1990 року) суперечить положенням ст.23 цього ж кодексу, згідно яких право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними радами. За змістом ст.125 чинного Земельного кодексу України та ст.22 Земельного кодексу (в редакції 1992 року) момент виникнення права на землю пов'язаний з одержанням документу, що посвідчує право на землю. Разом з тим, у матеріалах справи відсутній передбачений ст.126 чинного Земельного кодексу України (ст.22 Земельного кодексу в редакції 1992 року) документ, що посвідчує право користування земельною ділянкою. Отже, позивач не набув права користування спірною земельною ділянкою у встановленому законом порядку. Відповідно до п.«в» ст.141 Земельного кодексу України, право користування земельними ділянками державних і комунальних підприємств припиняється в разі припинення таких підприємств. Позивач є відкритим акціонерним товариством, що створено в процесі приватизації на базі державного підприємства. Тобто право землекористування державного підприємства - попередника позивача припинилося разом з його припиненням, як юридичної особи, внаслідок реорганізації підприємства шляхом перетворення. Тому право позивача на землекористування ніколи не виникало. Також, судом першої інстанції були порушені норми процесуального права і, зокрема, вимоги ч.4 ст.70 КАС України, згідно яких обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. Суд першої інстанції не взяв до уваги наступні факти відчуження позивачем об'єкту: · у липні 2001 року на користь Управління капітального будівництва Київської обласної державної адміністрації (договір та Акт постійного користування земельною ділянкою); · у жовтні 2001 року на користь Акціонерного товариства холдингової компанії «Київміськбуд»; · у січні 2007 року на користь ЗАТ «Дніпрожилбуд» (договір купівлі-продажу будівельних матеріалів використаних в процесі будівництва незавершеного будівництва «Спортивне ядро»). Крім цього, існує рішення Вишгородської міської ради №18/1 від 9.10.2001р., яким у позивача була вилучена спірна земельна ділянка. Зазначене рішення ніким не оскаржене і не скасоване. З договору між позивачем та акціонерним товариством холдингова компанія «Київміськбуд» вбачається, що позивач знав про існування такого рішення та прийняв його до виконання ще у жовтні 2001 року. Наведені вище обставини, підтверджуються наданими суду письмовими доказами. Отже, суд першої інстанції не дотримався вимог ст.123 КАС України щодо повного, всебічного та об'єктивного з'ясування обставин справи. При цьому, необхідно звернути увагу на такі факти: «ВАТ «Карат» був власником лише матеріалів, що були використані під час земельних робіт при будівництві стадіону; згідно договору купівлі-продажу будівельних матеріалів укладеним між позивачем та ЗАТ «Дніпрожилбуд» 09.01.2007р. - позивач продав та передав за актом приймання-передачі, а ЗАТ «Дніпрожилбуд» купив будівельні матеріали, використані у будівництві об'єкту «Спортивне ядро»; будівельні матеріали були вивезені з земельної ділянки відведеної ЗАТ «Дніпрожилбуд» 30.01.2007р.; на день розгляду справи на місці колишнього незавершеного будівництва знаходиться котлован ЗАТ «Дніпрожилбуд». Твердження позивача про недійсність договору купівлі-продажу будівельних матеріалів (внаслідок прийняття спостережною радою ВАТ «Карат» рішення про заборону голові правління підписувати будь-які договори) спростовуються Протоколом Правління самого ж позивача - ВАТ «Карат», яким надано згоду ВАТ «Карат» на передачу ЗАТ «Дніпрожилбуд» залишку будівельних матеріалів та уповноважено голову правління ВАТ «Карат» підписати договір купівлі-продажу будівельних матеріалів. Беручи до уваги наведене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги. Відповідно до п.п.3, 4 ч.1 ст.202 КАС України, підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання. Зважаючи на те, що зазначені порушення норм призвели до неправильного вирішення справи, постанову Господарського суду Київської області від 2 липня 2007 року належить скасувати і прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного та,

Результат розгляду: denied