Рішення адміністративного суду від 2008-04-08 00:00:00+03

[PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача й просить визнати недійсним рішення 32-й сесії Сімферопольської міської Ради IV скликання від 15 вересня 2005 року № 462. В обґрунтування своїх вимог позивачка вказує, що рішенням, що оскаржується було скасоване рішення Виконавчого комітету Сімферопольської міської Ради № 1134 від 14.10.1992 року про виділення їй земельної ділянки для ведення індивідуального житлового будівництва по [ADDRESS], нинішня адреса - [ADDRESS] Далі позивачка затверджує, що підставою для вилучення в неї земельної ділянки з'явилася не освоєння нею землі. А у відповідності зі ст. 143 п «а» Земельного кодексу України примусове припинення права на земельну ділянку по даній підставі здійснюється винятково в судовому порядку. Позивачка вказує, що про рішення сесії , винесене у вересні 2005 р., яке нею оскаржується, вона довідалася тільки в серпні 2006 року й у червні 2007 року звернулася в суд із зазначеним позовом . У судовому засіданні представник позивачки її вимоги підтримав. Представник відповідача проти позову заперечував, вважаючи його не обґрунтованим, а рішення сесії Міськради, що оскаржується, законним. Вислухав представника позивачки, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Сімферопольської міської Ради народних депутатів № 1124 від 14.10.1992 року [PERSON]був відведений у довічне спадкове володіння земельна ділянка площею 621 кв.м. під будівництво індивідуального житлового будинку по [ADDRESS]. Управлінню архітектури й містобудівництва доручено зробити відвід земельної ділянки в натурі, видати забудовникові будівельний паспорт. Забудовник був зобов'язаний завершити будівництво житлового будинку в П кварталі 1995 року. Рішенням 32-й сесії IV скликання Сімферопольської Міської Ради № 462 скасована передача [PERSON] земельної ділянки пл. 0,0621 га по [ADDRESS]. При цьому в рішенні сесії зазначені причини скасування рішення про передачу земельних ділянок громадянам, у тому числі й [PERSON] - у зв'язку з відмовою, смертю землекористувачів, не освоєнням, на підставі цивільно - правових угод. Із зазначених причин до [PERSON] підходить одна - не освоєння земельної ділянки. Стаття 141 ЗК України встановлює підстави для припинення права користування земельною ділянкою. Ними являюся: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою, вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених Земельним кодексом, припинення діяльності державних і комунальних підприємств, установ, організацій, використання земельної ділянки способами, що суперечать екологічним вимогам, використання земельної ділянки не по цільовому призначенню, систематична несплата земельного податку або орендної плати. Примусове припинення права на земельну ділянку здійснюється в судовому порядку. Підстави для примусового припинення прав на земельну ділянку передбачені ст.143 ЗК України. У п. «а» названої статті одним з підстав зазначено: використання земельної ділянки не по цільовому призначенню. У постанові Вищого господарського суду України від 12.08.2004 р. по справі № 33/544-03 зазначено,...що чинне законодавство вважає порушенням умов використання земельної ділянки не по її цільовому призначенню не тільки використання з іншими не передбаченими умовами договору метою, але й взагалі її повне не використання. Пленум Верховного Суду України у своїй постанові «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 р. № 7 у п.8 указує, що вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку або права користування нею, суди повинні враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це тільки в порядку, по підставах і при умовах, передбачених статтями 140-149 ЗК. У випадках, визначених цими нормами, припинення права власності на землю або права користування провадиться за позовом відповідного органа виконавчої влади або органа місцевого самоврядування в судовому порядку, недотримання якого є підставою для визнання рішення цього органа й виданих державних актів недійсними. З огляду на вищевикладене, суд уважає вимоги позивачки обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного, ст.ст. 12, 141, 143 ЗК України,

Результат розгляду: granted