Рішення адміністративного суду від 2008-07-25 00:00:00+03

Товариство з обмеженою відповідальністю «СУПІНАТОР» звернулось із адміністративним позовом до комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради в особі заступника начальника Пономарьова А.С. з позовними вимогами про зобов'язання зареєструвати у встановленому порядку право власності на об'єкт нерухомості - майстерня №72 нежитлове приміщення V поз.9, розташоване у підвалі будинку 31 по вулиці Косіора у місті Дніпропетровську та, приміщення №3 поз.1-28 літ.А-3, розташоване на другому поверсі будинку площею 31 по вулиці Косіора у місті Дніпропетровську площею 496,8 квадратних метри згідно із планом за технічним паспортом на громадський будинок №31 по вулиці Косіора у місті Дніпропетровську (інвентаризаційна справа №23165), яке було придбане за договором купівлі-продажу комунального майна №104/КВ від 22 березня 1996 року. В обґрунтування позову зазначено, що позивач звернувся до відповідача із заявою про реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна що належить позивачу на підставі договору. Проте відповідач не зареєстрував право власності, а надав відмову в реєстрації. Позивач вважає, що наявні розбіжності в площі приміщень, зазначеної в договорі та в листі комунальної власності і інвентаризаційній справі, не є перепоною для реєстрації права власності. У судовому засіданні представник позивача пояснила, що оскаржується бездіяльність відповідача 1, та що відповідачем у справі є саме комунальне підприємство. Також пояснила, що підставою заявлення позовної вимоги стали дії реєстратора, який відмовив у здійсненні державної реєстрації, із посиланням на рішення реєстратора [PERSON]. від 03 липня 2007 року про відмову в реєстрації. Представник позивача зазначила, що відповідачі знаючи про невідповідність площі приміщення, зазначеної в договорі купівлі-продажу, фактичній площі мали самостійно внести відповідні зміни та здійснити реєстрацію нерухомого майна. Крім того, відмовою в реєстрації відповідач порушив статтю 41 Конституції та статтю 319 Цивільного кодексу України, обмежив право користування та розпорядження майном, та позивач має на меті усунути перешкоди у здійсненні позивачем права власності на нерухоме майно шляхом реєстрації такого права. Представник відповідача 1 проти позову заперечив, зазначив що комунальне підприємство не має права самостійно змінювати відомості, зазначені у правовстановлювальних документів, а виконує тільки реєстраційні функції, не втручаючись в обсяг права власності щодо має бути зареєстроване. Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд приходить до висновку що позовна заява не підлягає задоволенню, з наступних підстав. З матеріалів справи виходить, що 22 березня 1996 року товариство покупців членів трудового колективу ГКПБОН №105 «СУПІНАТОР» (покупець) та Представництво Фонду державного майна України в місті Дніпропетровську (продавець) уклали договір купівлі-продажу №104/КВ, відповідно до пункту 1.1. якого Продавець продав, а покупець купив комунальне майно держаного комунального підприємства побутового обслуговування населення №105 «СУПІНАТОР», що включає майно із приміщенням, зокрема майстерні №72 площею 528,6 кв.м. за адресою вул.Косіора, 31, як цілісний майновий комплекс. Представництво Фонду державного майна України в місті Дніпропетровську видало на покупцю свідоцтво про власність реєстраційний №1168 від 24.02.97 р., яке підтверджує що покупець є власником цілісного майнового комплексу, що розташоване за адресою «див. додаток». Позивач на підтвердження такого додатка надав копію переліку об'єктів, що є власністю покупця, у якому зазначено - майно із займаним приміщенням, «8.Майстерня №72 вул.Косіора 31». 03 липня 2007 року реєстратором [PERSON]. комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради прийнято рішення реєстратора про відмову в реєстрації в обґрунтування відмови зазначено: не підставі пункту 3.3. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.02 р. №7/5, подані документи не відповідають вимогам, установленим цим положенням та іншим актам чинного законодавства, а саме згідно інвентаризаційних даних загальна площа майстерні №72 складає 496,8 кв.м., а у вищевказаному договорі площа складає 528,6 кв.м. Спір точиться навколо того, чи є у комунального підприємства та реєстратора обов'язок щодо реєстрації права власності на нерухоме майно із самостійною зміною площі приміщення, чи ні. Виникнення розбіжності представник позивача пояснив допущеними помилками при підготовці проекту договору. Відносини, пов'язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості, врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». Відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень вказаного Закону до створення єдиної системи органів реєстрації прав, а також до формування Державного реєстру прав у складі державного земельного кадастру реєстрація об'єктів нерухомості проводиться комунальними підприємствами бюро технічної інвентаризації. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно із статтею 8 вказаного Закону державний реєстратор прав у межах своїх повноважень здійснює державну реєстрацію прав власності, інших речових прав на нерухомість, їх обмежень, правочинів щодо нерухомого майна або відмовляє в такій реєстрації; встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законів та інших нормативно-правових актів, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на об'єкт нерухомого майна, наявності інших підстав для державної реєстрації прав або відмови в такій реєстрації. Державній реєстрації підлягають заявлені речові права на нерухоме майно за наявності документів, що підтверджують вчинення правочинів щодо таких об'єктів, посвідчених відповідно до закону, або свідчать про наявність інших, передбачених законом підстав. Відповідно до статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» для державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно до місцевого органу державної реєстрації прав разом із заявою про державну реєстрацію прав подаються документи про правочини щодо такого об'єкта нерухомого майна та їх копії або інші документи, що свідчать про встановлення, зміну чи припинення речового права. Підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, зокрема, є нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, свідоцтво про право власності на будівлю (частину будівлі), споруду; рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, що набрали законної сили; інші акти органів державної влади або органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом. Статтею 20 вказаного Закону передбачено, у державній реєстрації права може бути відмовлено в разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, установленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, або не дають змоги установити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Відмова в державній реєстрації прав із підстав, зазначених в абзаці четвертому частини першої цієї статті, не позбавляє особу права повторно звернутися із заявою за умови усунення підстав для відмови у державній реєстрації прав. З матеріалів справи виходить, що відповідним державним реєстратором не приймалось рішення про відмову в реєстрації заявленого права. Оскільки лист комунального підприємства не є тотожнім рішенню державного реєстратора встановленої форми. Відповідно до «Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна» затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 р. N 127, матеріали технічної інвентаризації є майном бюро технічної інвентаризації та слугують підставою для надання інформації згідно з чинним законодавством. З метою дотримання відповідності даних інвентаризаційно-технічної бази дійсному стану житлового та нежитлового фонду в містах, селищах та сільській місцевості доцільно через кожні 5 років проводити обстеження та переоцінку об'єктів. Поточній технічній інвентаризації підлягають всі будинки, допоміжні будівлі та споруди, розташовані в містах, селищах та сільській місцевості, перелік яких наведений у розділі 2. Підставою для проведення поточної інвентаризації є, зокрема, зміна власника, якщо минуло дванадцять місяців після проведення попередньої технічної інвентаризації. Згідно пункту 11 вказаної Інструкції у разі виявлення змін щодо складу, технічного стану, власників будинків тощо, бюро технічної інвентаризації вносять до інвентаризаційних документів відповідні виправлення та доповнення. При наявності змін технічний паспорт замінюється на новий з позначкою про це в старому технічному паспорті. Таким чином, виявлення змін щодо складу нерухомого майна є підставою для внесення комунальним підприємство змін до інвентаризаційних, а не право встановлювальних документів. Згідно пунктів 1.4., 1.6. , 1.7 «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 р. N 7/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 р. за N 157/6445, державна реєстрація прав власності на нерухоме майно це внесення запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно у зв'язку з виникненням, існуванням або припиненням права власності на нерухоме майно, що здійснюється БТІ за місцезнаходженням об'єктів нерухомого майна на підставі правовстановлювальних документів коштом особи, що звернулася до БТІ. Реєстр прав власності на нерухоме майно (далі - Реєстр прав) є інформаційною системою, яка містить відомості про зареєстровані права власності, суб'єктів прав, об'єкти нерухомого майна, правовстановлювальні документи, на підставі яких здійснено реєстрацію прав власності. Рішення про реєстрацію чи відмову в реєстрації прав приймає реєстратор прав власності на нерухоме майно (далі - реєстратор), що є працівником БТІ, який безпосередньо здійснює реєстрацію прав власності на нерухоме майно. Пунктом 2.1. Тимчасового положення встановлено, що для реєстрації виникнення, існування, припинення прав власності на нерухоме майно та оформлення прав власності на нерухоме майно до БТІ разом із заявою про реєстрацію прав власності подаються правовстановлювальні документи (додаток 1), їх копії (нотаріально засвідчені), а також інші документи, що визначені цим Положенням. Розділом 3 Тимчасового положення встановлено, що з моменту прийняття заяви розпочинається розгляд реєстратором заяви та доданих до неї документів. Реєстратор установлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на об'єкт нерухомості, інших підстав для відмови в реєстрації прав; приймає рішення про реєстрацію прав власності чи про відмову в реєстрації прав власності. У своїх діях реєстратор керується виключно чинним законодавством України. У реєстрації прав на нерухоме майно може бути відмовлено, якщо подані документи не відповідають вимогам, установленим цим Положенням та іншими актами чинного законодавства України, або не дають змоги установити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що під час виконання функцій реєстрації права власності на нерухоме майно відповідачі виконують виключно реєстраційну функцію, реєстратор не може внести зміни до інвентаризаційних документів, однак зареєструвати право власності на майно, яке має меншу площу, тим самим самостійно зменшити площу майна позивача, не має законних повноважень. У такому випадку його дії не будуть здійснені в порядку та у спосіб, що передбачені чинним законодавством. Суд дійшов висновку, що державній реєстрації підлягають права на майно на підставі правовстановлювальних документів, отже, вимога позивача здійснити реєстрацію права власності на підставі технічного паспорту та згідно з його планом не підлягає задоволенню. Судом також встановлено, що позивач у 2004 році звертався до господарського суду із позовом до Дніпропетровської міської ради, третя особа комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, із позовом про визнання права власності на інші приміщення, що придбані 22 березня 1996 року за договором купівлі-продажу №104/КВ та зобов'язання МБТІ зареєструвати право власності, вказаний позов задоволено у повному обсязі. У 2007 році позивач звернувся до господарського суду із позовом про визнання права власності на приміщення що визначені позивачем та зобов'язання БТІ зареєструвати право власності, однак позов було позивачу повернуто у зв'язку із помилкою в об'єднанні вимог, що підлягають розгляду в порядку господарського та адміністративного судочинства. Позивач не подавав в порядку господарського або цивільного судочинства позов про визнання права власності на об'єкт нерухомості - майстерня №72 нежитлове приміщення V поз.9, розташоване у підвалі будинку 31 по вулиці Косіора у місті Дніпропетровську та, приміщення №3 поз.1-28 літ.А-3, розташоване на другому поверсі будинку площею 31 по вулиці Косіора у місті Дніпропетровську площею 496,8 квадратних метри. На підставі викладеного,

Результат розгляду: denied