Рішення адміністративного суду від 2008-01-21 00:00:00+02

[PERSON] з 1975 року проходив військову службу в Збройних Силах України. Наказом Міністра оборони України № 123 від 28.02.05р. позивач був звільнений у відставку за станом здоров'я з правом носіння військової форми одягу. Згідно зазначеного наказу № 123 позивач є капітаном 1 рангу, вислуга років складає 29 років 06 місяців. Після звільнення позивача було направлено на військовий облік до Солом'янського районного у м. Києві військового комісаріату. Також в наказі № 123 зазначено про залишення позивача на квартирному обліку для позачергового отримання житла за рахунок МО України. Наведені обставини не оспорюються сторонами у справі. Обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання (п.3 ст.72 КАС України). До матеріалів справи залучено довідку № 5930 від 19.06.07р., з якої вбачається, що позивач перебуває на квартирному обліку у ЖК гарнізону м. Київ. Позивач зарахований на квартирний облік у місті Києві, який потребує поліпшення житлових умов, з 25.04.01р., а з 28.02.05р. позивач набув право на позачергове забезпечення житлом. Станом на день звернення до адміністративного суду позивач житлом не забезпечений; позивач зареєстрований за адресою: м. Київ, [ADDRESS]. До матеріалів справи залучено лист Національної академії оборони України від 05.07.07р. № 167/7/157, яким позивачу було надано відповідь про забезпечення його житловим приміщенням при надходженні житла та відповідно до черги квартирного обліку з урахуванням складу сім'ї та наявних пільг, згідно статей 43 та 46 Житлового кодексу УРСР. Враховуючи, що відповідь позивачем було отримано в липні 2007 року, то перебіг строку позовної давності починається саме з цієї дати, коли позивач дізнався про стан свого права, а тому заперечення представника третьої особи 3 щодо пропусків звернення до суду за захистом свого права, судом до уваги не приймаються, оскільки позивач звернувся до суду 18.09.07р., тобто в межах річного строку, встановленого ст. 99 КАС України. Статтею 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»передбачений обов'язок держави забезпечити військовослужбовців жилими приміщеннями на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами. Військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров'я, а також у зв'язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду, а в разі її розформування - у військових комісаріатах і квартирно-експлуатаційних частинах районів та користуються правом позачергового одержання житла. Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання. Житловим кодексом Української РСР (ст. 42) встановлено, що жилі приміщення надаються тільки громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, крім випадків, передбачених статтею 46, частинами першою і другою статті 54, частиною першою статті 90, частиною шостою статті 101, статтями 102, 110, частиною першою статті 114 цього Кодексу, а також інших випадків, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Відповідно до норм Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1081 від 3 серпня 2006 року (далі - ПКМУ №1081), виданої на виконання вимог статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»передбачено, що облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов (далі - облік), ведеться у військових частинах та квартирно-експлуатаційних органах. Військовослужбовці зараховуються на облік згідно з рішенням житлової комісії військової частини, яке затверджується командиром військової частини. У рішенні зазначаються дата зарахування на облік, склад сім'ї, підстави для зарахування на облік, вид черговості (загальна черга, в першу чергу, поза чергою), а також підстави включення до списків осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житлових приміщень, а в разі відмови в зарахуванні на облік - підстави відмови з посиланням на відповідні норми законодавства. Датою зарахування на облік вважається день, коли житловою комісією військової частини винесено рішення про зарахування військовослужбовця на облік. Отже позивача було взято на квартирний облік у 2001 році, а з 2005 року він набув права позачергового забезпечення житлом. Військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов'язаного з переїздом до іншого гарнізону (в іншу місцевість), зараховуються на облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на обліку, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житла (ПКМУ № 1081). Житлові приміщення надаються тільки військовослужбовцям, які перебувають на обліку, крім випадків, передбачених законодавством. Пунктом 32 ПКМУ № 1081 визначено, що військовослужбовцям житло надається згідно з чергою. Черговість надання житла визначається за часом зарахування на облік (включення до списків осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житлових приміщень). 25 березня 2005 року в установленому порядку позивача було визнано ветераном військової служби (посвідчення серія [NUMBER], копію якого додано до матеріалів справи), і відповідно до п.7 ст.6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист»та наведених актів законодавства позивач має право не пізніше одного року після звільнення з військової служби на забезпечення житлом. Також відповідно до п.1.4 «Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям ЗС України та членам їх сімей житлових приміщень», що введена в дію наказом МО України від 06.10.2006р. №577 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 30.10.2006р.) військовослужбовці, які мають вислугу на військової службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання. Після звільнення позивач обрав місцем свого постійного проживання м. Київ. За вищевказаною адресою у м. Києві позивач проживає після звільнення вже більш двох років, з урахуванням існуючого порядку прописки. Проте, позивача як ветерана військової служби (календарна вислуга 29 років та 06 місяців), постійним житлом у визначений законом строк до цього часу не забезпечено. Згідно ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ст. 71 КАС України). Проте відповідних доказів своєї позиції відповідачем суду не пред'явлено. Згідно п.1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого Постановою КМ України від 03.08.2006р. № 1080, Міноборони є центральним органом виконавчої влади, на який покладено обов'язок формування та реалізації державної політики щодо розв'язання соціальних проблем військовослужбовців, осіб, звільнений з військової служби у запас або у відставку. Заперечення третьої особи 1 щодо відсутності у неї владних повноважень та зауваження, що Департамент є структурним підрозділом такого органу судом до уваги не приймається виходячи з наступного. Правосуб'єктність третіх осіб, які є учасниками адміністративного процесу, не впливає на характер спору та кваліфікацію позову відповідно до положень КАС України. Крім того, на вирішення до суду позивачем поданий публічно-правовий спір, у якому відповідачем є центральний орган виконавчої влади, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства; будь-яких обмежень щодо правового статусу третіх осіб Кодексом не передбачено, а тому провадження в адміністративній справі було відкрито з урахуванням вимог, які зокрема передбачені у ст.ст.3, 17, 50, 53 КАС України. Враховуючи, що позивач не забезпечений житловим приміщенням, яке повинно відповідати вимогам, що встановлені до житлових приміщень, визначених статтею 50 Житлового кодексу України, у передбачений законодавством річний строк, то суд приходить до висновку про порушення права позивача в частині пропуску відповідачем строку забезпечення житлом. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. В якості підстав для такого відшкодування позивач зазначає про завданий клопіт та нервовий стан позивача під час оскарження дій відповідача. Крім того, позивач вказує, що оскарження бездіяльності відповідача призвело до порушення його нормальних життєвих зв'язків та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Постановою Пленуму Верховного суду України від 31.03.95р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»наголошується, що право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із Конституцією та законами України, вирішення справ, пов'язаних з відшкодуванням такої шкоди. Відповідно до зазначеної Постанови під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Враховуючи, що вимоги про відшкодування моральної шкоди заявлено в зв'язку з порушенням права позивача на своєчасне забезпечення його разом із сім'єю належним житловим приміщенням та з огляду на те, що ст.ст. 41, 47 та 56 Конституції є нормами прямої дії, то позивач правомірно звернувся до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди. Оскільки судом встановлено факт незаконності дій відповідача шляхом порушення строків забезпечення житловим приміщенням позивача, а також доводи позивача щодо завданих страждань, суд приходить до висновку про відповідність заявленої вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000 грн. характеру та обсягу страждань позивача. Моральна шкода підлягає стягненню з відповідача - Міністерства оборони України. Враховуючи викладене, позов визнається судом обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню частково. Відповідно до ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України. Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, позивачу підлягає повернення судового збору у розмірі 3,40 грн.

Результат розгляду: granted