Рішення адміністративного суду від 2008-03-21 00:00:00+02

Позивач звернувся до суду в порядку адміністративного судочинства з вимогами до управління праці та соціального захисту Ялтинської міської ради та головного управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим. Уточнивши свої вимоги у судовому засіданні, просив залучити до участі у справі в якості співвідповідача військовий комісаріат Автономної Республіки Крим та визнати дії та бездіяльність зазначених суб'єктів владних повноважень протиправними в частині ненадання разової грошової допомоги у розмірі 3022,90 грн. з наступним її солідарним стягненням. Свої вимоги мотивував порушенням відповідачами положень Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантіях їх соціального захисту». Представники управління праці та соціального захисту Ялтинської міської ради та головного управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим позов не визнали. В спрямованих на адресу суду запереченнях зазначили, що названі органи публічної влади не являються належними відповідачами по справі у зв'язку з відсутністю у них компетенції щодо визначення права воєнного пенсіонера на отримання разової допомоги та розрахунок її розміру. Представник військового комісаріату Автономної Республіки Крим проти позову заперечував та зазначив, що на момент нарахування разової допомоги позивачу, комісаріат діяв у межах, передбачених Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантіях їх соціального захисту» в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши надані сторонами докази, дослідивши обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, з позиції їх достатності і взаємного зв'язку у сукупності, суд дійшов наступних висновків. У відповідності зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованою Верховною Радою України 17.07.1997р., кожний при вирішенні питання про його права і обов'язки має право на відкритий і справедливий судовий розгляд незалежним і безстороннім судом. Складовою частиною справедливого судочинства є доступ до судової процедури з усіма атрибутами контролю за порушеннями з боку суб'єктів владних повноважень. Згідно з частиною 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень органів державної влади та місцевого самоврядування. В цьому відношенні не може бути будь-яких обмежень або виключень, оскільки частина 2 ст. 124 Конституції України зазначає, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, які виникають у державі. Це положення було закріплене рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2002 від 09.07.2002р. (справа про досудове врегулювання спорів) та знайшло відображення в постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996р. «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». Аналізуючи суб'єктний склад та характер правовідносин, суд дійшов висновку, що ця справа є публічно-правовим спором, на який поширюється компетенція адміністративних судів, оскільки у відповідності до частини 1 ст. 2 КАС України захист прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій є завданням адміністративного судочинства. Частина 1 ст. 17 та частина 1 ст. 18 КАС України встановлюють, що на спори із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності поширюється компетенція адміністративних судів. При цьому адміністративні справи, у яких однією зі сторін є місцевий орган державної влади або орган місцевого самоврядування, підсудні місцевим загальним судам. Отже, [PERSON]. мав конституційні та законні підстави звернутися безпосередньо до адміністративного суду для поновлення його порушеного права. Під час розгляду справи судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Позивач є інвалідом війни третьої групи, що підтверджується довідкою головного управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим та сторонами не заперечується. У відповідності до частини 5 ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" інвалідам війни щорічно до 5 травня виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам I групи - десять мінімальних пенсій за віком; II групи - вісім мінімальних пенсій за віком; III групи - сім мінімальних пенсій за віком. У 2007 році позивачу виплачена разова грошова допомога у розмірі 300 грн., що було передбачено ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин. Зі змісту цієї норми вбачалося, що у 2007 році виплата щорічної разової допомоги відповідно до законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та "Про жертви нацистських переслідувань" здійснюється у таких розмірах: інвалідам I групи - 450 грн., інвалідам II групи - 360 грн., інвалідам III групи - 300 грн. Таким чином, дія частини 5 ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" була призупинена. Юридична процедура зупинення дії законів є способом тимчасового припинення їх дії в часі або за колом осіб. Отже, у зазначеному випадку законом про Державний бюджет України було припинено на певний строк правове регулювання відносин у сфері соціального захисту ветеранів війни в частині надання їм разової грошової допомоги. Частина 2 ст. 19 Конституції України містить імперативне правило, згідно з яким органи та посадові особи державної влади та місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з частиною 2 ст. 95 Конституції України будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків визначаються виключно законом про Державний бюджет України. Ця норма кореспондується із ст. 92 Конституції України, в якій сказано, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, а також бюджетна система України встановлюються виключно законами. Відносини, що виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів та розгляду звітів про їх виконання, а також контролю за виконанням Державного бюджету України та місцевих бюджетів регулюються Бюджетним кодексом України. За таких обставин, суд приходить до висновку, що органи публічної влади, до яких пред'явлені позовні вимоги [PERSON]. діяли в межах та у спосіб, що були визначені чинним на той час законом. Вийти за встановлені межи під час нарахування разової допомоги посадові особи управління праці та соціального захисту Ялтинської міської ради, головного управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим та військового комісаріату Автономної Республіки Крим не могли. Як слід, суд не вбачає протиправності у їх діях або бездіяльності. Посилання позивача на рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2007 не може бути прийнято судом до уваги, оскільки воно було ухвалене 09 липня 2007 року, тобто після 05 травня - дати, коли допомога була надана, в той час як частина 2 ст. 152 Конституції України, норми якої мають пряму дію, встановлює, що закони або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність лише з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Це в повному обсязі узгоджується з частиною 2 ст. 73 Закону України «Про Конституційний Суд України», зі змісту якої вбачається, що у випадку коли акти або їх окремі положення визнаються такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), вони оголошуються нечинними від дня прийняття Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, а не з дня їх ухвалення. Отже, спірні положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» були дійсними на момент виникнення спірних правовідносин та втратили чинність лише 09 липня 2007 року. На підставі викладеного,

Результат розгляду: denied