Рішення адміністративного суду від 2008-09-04 00:00:00+03

Позивач [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення м.Красноармійська Донецької області про визнання дій відповідача неправомірними і про стягнення недоотриманих сум на оздоровлення за 2004-2007роки . В обґрунтування позову зазначив, посилаючись на те, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інвалідом 3 групи , і відповідно до ст.48 Закону України від 28.02.1991р. № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон України № 796-XII) має право на щорічну допомогу на оздоровлення у розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат. Але відповідач, в порушення вищеназваного Закону щорічно виплачував компенсацію на оздоровлення: за 2003-04р.- по 21,50грн., за 2005-07р.р.-по 90грн., користуючись підзаконними актами - Постановами Кабінету Міністрів України №836 від 26.07.1996р. та № 562 від 12.07.2005 р., які значно звужують його право на отримання матеріальної допомоги, тому він недоотримав щорічну компенсацію на оздоровлення за період з 2004 до 2007 року 5414,50грн., яку просить стягнути з відповідача. У судовому засіданні позивач підтримав позов та просив визнати дії відповідача неправомірними та стягнути недоотримані суми на оздоровлення за 2004-2007роки в повному обсязі. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, пояснивши, що виплати допомоги на оздоровлення виплачувалися позивачу відповідно до вимог діючого законодавства, а тому просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог та застосувати ст.99 КАС України - річний строк звернення з позовом до адміністративного суду. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач[PERSON] - є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС(а.с.2), інвалідом 3 групи (а.с.3) і відповідно до ст.48 Закону України від 28.02.1991р. № 796-XII має право на щорічну допомогу на оздоровлення у розмірі 4 мінімальних заробітних плат. Відповідач, в порушення вищеназваного Закону, при виплаті компенсації на оздоровлення користувався підзаконними актами - Постановами КМУ №836 від 26.07.1996р. та № 562 від 12.07.2005 , сплативши позивачеві за 2004р.- 21,50грн., за 2005-07р.р.-по 90грн., (а.с.7). Відповідно до ч.3 ст.22 Конституції України при прийнятті нових Законів або внесенні змін до чинних не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Кабінет Міністрів України не уповноважений Законом України № 796-XII від 28.02.1991р. зменшувати встановлені останнім конкретні розмірі доплат, пенсій і компенсацій, зокрема допомоги на оздоровлення. Навпаки, у частині 1 ст.67 зазначеного Закону встановлено, що ці розміри підвищуються Кабінетом Міністрів України відповідно до зміни індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної плати. У Законі України № 796-XII викладено основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я, оскільки відповідно до частини 1 ст.50 Конституції України кожен має право на безпечне для життя і здоров'я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди. Пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження підзаконним актом змісту та обсягу права, наданого Законом України № 796-XII є безпідставним. Згідно зі ст.2 Закону України від 26.12.2002року № 372-IV «Про встановлення розміру мінімальної заробітної плати на 2003 рік» КМУ було доручено до 01.03.2003року подати на розгляд Верховної Ради України пропозиції про поетапне наближення розміру мінімальної заробітної плати до прожиткового мінімуму та про внесення змін до Законів України, у нормах яких для розрахунків застосовується мінімальна заробітна плата. Це положення не перешкоджало здійсненню виплат у розмірах установлених ст.48 Закону України № 796-XII. Згідно Закону України (1801-15) № 1801-IV «Про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2004 рік» від 17.06.2004р. розмір мінімальної заробітної плати з 01.09.2004 року встановлений у розмірі 237грн., Законом України (2505-15) № 2505-IV «Про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2005рік» та деяких інших законодавчих актів від 23.12.2004 року розмір мінімальної заробітної плати з 01.09.2005 року встановлений у розмірі 332грн., Законом України (3235-15) № 3235-IV «Про державний бюджет України на 2006 рік від 20.12.2005 року розмір мінімальної заробітної плати з 01.07.2006року встановлений у розмірі 375грн., а Законом України (749-16) №749-V «Про внесення змін до Закону України Про державний бюджет України на 2007рік» розмір мінімальної заробітної плати з 01.10.2007р. встановлений у розмірі 460грн., таким чином при розрахунку компенсації на оздоровлення відповідач мав враховувати дані розміри мінімальної заробітної плати. Згідно ст.77 Закону України «Про державний бюджет України на 2006 рік» дію абзаців 2,3, 4,5,6 та 7 частини 1, частини 3, абзаців 2,3,4,5,6,7,частини 4, та частини 7 ст.48 Закону України № 796-XII на 2006рік зупинено, тому в частині позовних вимог позивача про стягнення недоотриманих коштів на оздоровлення на 2006рік у розмірі, що передбачені ст.48 Закону України № 796-XII необхідно відмовити. Судом встановлено, що за 2007 рік відповідач виплатив позивачеві на оздоровлення 90 гривень. Розмір мінімальної заробітної плати на час виплати допомоги складав 460грн., тобто розмір допомоги за 2007 рік повинен складати : 460х4=1840грн. З урахуванням отриманої позивачем допомоги за 2007 рік у розмірі 90 грн. з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1750грн. (1840-90). Частиною 2 статті 99 КАС України визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. До суду з адміністративним позовом позивач звернувся 10.01.2008р. Відповідно до ст.100 КАС України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна з сторін. В судовому засіданні представник відповідача наполягав на застосування строку звернення до суду, передбаченого ст.99 КАС України. Позивач до суду з клопотанням про поновлення строку для звернення до суду з вимогами про стягнення недоотриманих сум на оздоровлення не звертався, доказів того, що причина пропуску терміну для звернення до суду є поважною, не навів, а тому суд вважає в цьому випадку слід застосувати положення ст. 99 КАС України. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог про стягнення недоотриманих коштів на оздоровлення за 2003р.- 2005р. позивачеві необхідно відмовити, у зв'язку з пропуском строку на звернення до суду з адміністративним позовом, передбаченого ст. 99 КАС України. Оскільки відповідач є державною бюджетною установою, суд вважає можливим у відповідності до ст.88 КАС України звільнити його від сплати судових витрат на користь держави.

Результат розгляду: partial