Рішення адміністративного суду від 2008-07-11 00:00:00+03

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом та просив визнати незаконним наказ відповідача № 47/лк від 15.03.2000р., зобов'язати відповідача поновити позивача на посаді з 15.03.2000р. та звільнити з посади відповідно до вимог законодавства з моменту набрання законної сили вироком Верховного Суду України від 06.07.2004р. з 07.07.2004р. , яким частково задоволено касаційну скаргу позивача на вирок Апеляційного суду Харківської області від 19.11.2003р., стягнути з відповідача середній заробіток за час вимішеного прогулу, моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. та 5000 грн. втраченої вигоди. Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що вироком від 19.11.2003р. судової колегії судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області позивача було засуджено за сукупністю вчинених злочинів до довічного позбавлення волі з конфіскацією усього майна. Не погодившись з даним вироком позивач звернувся з касаційною скаргою на нього до Верховного Суду України, ухвалою якого 06.07.2004р. вирок щодо позивача було пом'якшено та довічне позбавлення волі замінено на 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є у власності засудженого. Позивач зазначає, що на момент скоєння злочину він був співробітником міліції та міг бути звільнений лише після набрання чинності обвинувального вироку суду щодо нього. Рапорт про звільнення, як зазначає позивач, від нього було отримано через введення в оману, вважає, що був звільнений незаконно. Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди грунтує на тому, що незаконне, на думку позивача, звільнення призвело до моральних страждань, втраті нормальних життєвих зв'язків, що потребує додаткових зусиль позивача для організації його життя в умовах ізоляції у виправній установі. Позовні вимоги щодо відшкодування витрат за втрачену вигоду позивач грунтує на тому, якщо йому нараховувалася заробітна плата, ці кошти він міг би сплачувати адвокату (захиснику) за надання послуг при веденні кримінальної справи. Позивач до суду не прибув, подавши заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача проти позову заперечував, вказуючи на його безпідставність та пропущення позивачем строку позовної давності для звернення до суду. Представник третьої особи до суду не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Таким чином, заслухавши думку представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності доводи позовної заяви та суть заперечень проти них відповідача, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявленого позову в цілому та необхідність відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог. При цьому суд виходить з наступного. Судом в ході розгляду справи було встановлено, що відповідно до Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991р. № 114, що діяв на той час, позивача було звільнено з посади 15.03.2000р. з органів внутрішніх справ у запас згідно п. 63«ж» (за власним бажанням) на підставі поданого ним рапорту, який підписано позивачем власноруч, документи про звільнення отримано за дорученням позивача його дружиною Стефановською О.Л. З позовної заяви не слідує та судом при дослідженні матеріалів справи не виявлено жодних ознак тиску або введення позивача в оману при поданні ним рапорту про звільнення, отже дану обставину суд вважає недоведеною. Крім того суд вважає доведеним з боку відповідача як суб'єкта владних повноважень відсутність таких обставин, оскільки ним надано до суду висновок службового розслідування з приводу звільнення позивача від 26.03.2008р. з відповідними копіями послужного списку, наказів та розписок, рапорту позивача про звільнення, згідно яких порушень Положення про проходження служби при звільненні позивача з органів внутрішніх справ та видачі йому особистих документів в ході службового розслідування не встановлено. За таких обставин безпідставними також є доводи про відшкодування моральної шкоди, втраченої вигоди, оскільки дії відповідача є правомірними та законними. Крім того суд погоджується з доводами відповідача про пропущення позивачем строків позовної давності для звернення до суду та зауважує, що відповідно до ст.99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.100 КАС України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Суд відзначає, що з моменту звільнення позивача з органів внутрішніх справ до часу подання ним позову минуло біля 8 років, з моменту винесення остаточної ухвали Верховного Суду України по кримінальній справі більше 2 років, з моменту набрання чинності Кодексом адміністративного судочинства більше 2 років, позивачем не подано клопотань про поновлення пропущеного строку для звернення до суду через поважні обставини, з матеріалів справи суд таких обставин не вбачає. На підставі викладеного, Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991р. № 114 та

Результат розгляду: denied