Рішення адміністративного суду від 2008-03-04 00:00:00+02

30.09.2004 на підставі Наказу Міністра оборони України (по особовому складу) № 692 позивача було звільнено у запас згідно з пп. «в»п. 67 Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України у зв'язку із скороченням штатів з правом носіння військової форми одягу. Відповідно до Довідки Святошинського у місті Києві військового комісаріату № 3/233 від 18.10.2005 зазначено, що позивач проходив дійсну військову службу з 05.08.1977 по 15.10.2004. Відповідно до ч.1 ст. ст.9№ Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України „Про норми забезпечення продовольчими пайками військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства, військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу Міністерства внутрішніх справ” від 12 березня 1996 р. № 316 (далі - Постанова № 316) було встановлено норми, згідно з якими відбувалося продовольче забезпечення військовослужбовців та інших осіб, на яких поширюється дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також було дозволено Збройним Силам та іншим військовим формуванням, а також Міністерству внутрішніх справ за погодженням з Міністерством фінансів та Міністерством економіки, у разі зміни цін на продовольство, проводити уточнення розміру грошової компенсації за продовольчі пайки за діючими середніми цінами, але не частіше одного разу на квартал. З наявної у справі копії відповіді Адміністративно-господарчого управління Генерального штабу Збройних Сил України від 01.02.2007 № 327/6/139 вбачається, що позивач по 10.03.2000 забезпечений продовольчим пайком у повному обсязі. Обґрунтовуючи неможливість виплатити належну позивачу грошової компенсації за продовольче забезпечення, яке підлягало видачі у порядку встановленому Постановою № 316 та ст. 9№ Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідач посилається на Закон України від 17.02.2000 «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів». Відповідно до положень цього закону передбачалося, призупинити дію ч.2 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», зокрема, в частині одержання військовослужбовцями продовольчих пайків або за їх бажанням грошової компенсації замість них та замість речового майна (за винятком військовослужбовців Міністерства оборони України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони та Головного управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, що використовують цивільний одяг, який зашифровує особу та відомчу належність військовослужбовців). Крім того, відповідач зазначив про те, що Постанова № 316 втратила чинність на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 29.03.2002 р. № 426 „Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань”. Відповідно до ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Період, за який позивач просить стягнути компенсацію, датується з 11.03.2000 по 15.10.2004, тобто станом на 2004 рік позивач знав про порушення його прав та законних інтересів. Разом з тим, звернення з позовом до суду мало місце 28.09.2007, тобто з порушенням встановленого ст.99 Кодексу адміністративного судочинства України. При цьому, позивач не зазначив причин пропуску процесуального строку, а також не заявляв обґрунтованого клопотання про поновлення пропущеного строку. Згідно з ч.3 ст.100 Кодексу адміністративного судочинства України позовні заяви приймаються до розгляду адміністративним судом незалежно від закінчення строку звернення до адміністративного суду. В той же час, відповідно до ч.1 ст.100 Кодексу адміністративного судочинства України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Враховуючи, що відповідач наполягав на застосуванні наслідків пропущення строку на звернення до адміністративного суду, а також на відсутність обґрунтування позивачем наявності поважних причин, через які був пропущений строк на звернення до адміністративного суду, суд вважає, що відсутні підстави для поновлення строку на звернення до суду з позовними вимогами про стягнення грошової компенсації за продовольче забезпечення в розмірі 2 696,61 грн. Щодо позовних вимог про стягнення грошової надбавки за вислугу років в розмірі 12 285,15 грн., то суд зазначає наступне. Відповідно до Указу Президента України «Про надбавки військовослужбовцям Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України та Управління державної охорони України за безперервну службу»(втратив чинність згідно з Указом Президента України від 18 грудня 2007 року № 1234/2007) було передбачено надати Міністрові оборони України, Міністрові внутрішніх справ України, Голові Державної прикордонної служби України та Начальнику Управління державної охорони України право встановлювати військовослужбовцям відповідно Збройних Сил України, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України та Управління державної охорони України щомісячні надбавки за безперервну військову службу в Збройних Силах України, внутрішніх військах, у Державній прикордонній службі та Управлінні державної охорони України у відсотках до грошового забезпечення, які мають високі результати у службовій діяльності, залежно від стажу служби в таких розмірах: понад 5 років - до 10; понад 10 років - до 30; понад 15 років - до 50; понад 20 років - до 70; понад 25 років - до 90 відсотків. Порядок і умови виплати зазначених надбавок визначаються Міністром оборони України, Міністром внутрішніх справ України, Головою Державної прикордонної служби України та Начальником Управління державної охорони України. Згідно з п. 1.2 Інструкції про порядок і умови виплати щомісячної надбавки за безперервну військову службу в Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністра оборони України від 26.05.2003 № 149 особам офіцерського складу, прапорщикам (мічманам), а також особам рядового, сержантського (старшинського) складу, які проходять військову службу за контрактом і які мають високі результати в службовій діяльності, виплачується щомісячна надбавка за безперервну військову службу у відсотках до грошового забезпечення залежно від стажу служби у таких розмірах: понад 5 років - до 10; понад 10 років - до 30; понад 15 років - до 50; понад 20 років - до 70; понад 25 років - до 90. Таким чином, вищезазначені нормативно-правові акти передбачали, що надбавки для осіб, строк військової служби яких становить понад 25 років, надбавки виплачуються в розмірі до 90 %. Під час розгляду справи судом було встановлено, що певний розмір надбавки визначався безпосередньо розпорядженнями Міністра оборони шляхом надсилання у підлеглі військові частини відповідних телеграм, з зазначенням відповідного відсотка надбавки, який і був виплачений відповідачу. Вказані розпорядження видавалися Міністром оборони в межах його компетенції, не скасовані та судом протиправними не визнані. У зв'язку з цим, позиція позивача про те, що його протиправно позбавлено надбавки в розмірі 90 % є хибною та не ґрунтується на чинному законодавстві. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Аналогічна норма закріплена і в ч. 2 ст. 19 Конституції України. Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Позивач всупереч встановлених вимог не довів правомірності своїх позовних вимог. Враховуючи вищезазначене, суд всебічно, повно та об'єктивно, за правилами, встановленими ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази та заслухавши пояснення представників сторін по справі, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. Зважаючи на вищевикладене та

Результат розгляду: denied