Рішення адміністративного суду від 2008-04-08 00:00:00+03

[PERSON] у 1986 році у складі тресту «Укрбурвод»був відряджений в 30-ти кілометрову зону радіоактивного забруднення, де брав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. При цьому позивач одержав значну дозу радіоактивного випромінення, внаслідок чого втратив працездатність та з 1992р. є інвалідом ІІ групи, що підтверджується довідкою ВТЭ-25 № 057302. Як видно з матеріалів справи, станом на сьогодні позивач одержує пенсію по інвалідності згідно зі ст. 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». В обґрунтування своїх позовних вимог щодо здійснення виплати відшкодування втраченого заробітку, здійснення виплати одноразової допомоги внаслідок стійкої втрати працездатності та стягнення моральної шкоди позивач посилається на норми Закону України «Про охорону праці». Відповідно до преамбули Закону України «Про охорону праці»цей Закон визначає основні положення щодо реалізації конституційного права працівників на охорону їх життя і здоров'я у процесі трудової діяльності, на належні, безпечні і здорові умови праці, регулює за участю відповідних органів державної влади відносини між роботодавцем і працівником з питань безпеки, гігієни праці та виробничого середовища і встановлює єдиний порядок організації охорони праці в Україні. Разом з тим, цим Законом не передбачається можливість відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я саме при ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, оскільки ці питанні регулюються іншим спеціальним законом. Спеціальним Законом, який спрямований на захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та розв'язання пов'язаних з нею проблем медичного і соціального характеру, що виникли внаслідок радіоактивного забруднення території, є Закон України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», який відповідно до ч.2 преамбули визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення. Нормами Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»визначено компенсації та пільги громадянам, віднесеним до постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи. Зокрема, згідно ст. 13 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»держава бере на себе відповідальність за завдану шкоду громадянам та зобов'язується відшкодувати її за пошкодження здоров'я або втрату працездатності громадянами та їх дітьми, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Таким чином, виключно Законом України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»регулюється правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, надання їм пільг та компенсацій. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що норми Закону України «Про охорону праці»не можуть застосовуватись до правовідносин, пов'язаних з відшкодуванням шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я саме при ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, одночасно так як позивач вже одержує пенсію по інвалідності, визначену Законом України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», він фактично отримав передбачену національним законодавством компенсацію нанесеної його здоров'ю шкоди, а тому відповідачем не порушено його прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин. При цьому суд вважає необхідним зазначити, що судом не заперечуються конституційне право позивача на охорону життя і здоров'я, а також відшкодування шкоди, завданої його життю і здоров'ю, однак звертає увагу на ст. 92 Конституції України, якою закріплено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості. За таких обставин, суд вважає вимоги позивача необґрунтованими та недоведеними.

Результат розгляду: denied