Рішення адміністративного суду від 2008-07-11 00:00:00+03

24 квітня 2008 році [PERSON] звернувся із адміністративним позовом до військової частини А-1314 з позовними вимогами про: - визнання протиправною бездіяльності суб'єкта владних повноважень військової частини А-1314 у вигляді невиплати [PERSON] грошової компенсації за продовольче забезпечення; - стягнення з військової частини А-1314 на користь [PERSON] матеріальні збитки за не отримане продовольче забезпечення у розмірі 25 901 грн. 12 коп.; - визнання протиправною бездіяльність суб'єкта владних повноважень військової частини А-1314 у вигляді невиплати [PERSON] у повному обсязі грошового забезпечення; - стягнення з військової частини А-1314 на користь [PERSON] матеріальні збитки за не отримане ним в повному обсязі грошове забезпечення у розмірі 8 490 грн. 40 коп; - покладення на відповідача всіх судових витрат. Представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача проти позову заперечував, просив не задовольняти позов, в тому числі і у зв'язку з пропущенням строку звернення до суду. Позивач свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що він проходив військову службу у військовій частині А-1314 на посаді старшого офіцера служби штабу у військовому званні «майор» . Наказом начальника штабу військової частини А-1314 від 25.08 05 року №163 був виключений із списків військової частини з правом носіння військової форми одягу. З метою раціонального забезпечення військовослужбовців продовольством, Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова від 12 березня 1996 року № 316 "Про норми забезпечення продовольчими пайками військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства, військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу Міністерства внутрішніх справ і службовців гідрографічних підприємств", за вимогою якої позивач за час проходження військової служби у військовій частині 3021 до 10 березня 2002 року повинен був забезпечуватися пайком по нормі №7 (згідно займаної посади). У зв'язку з тим, що дія норми № 7 постанови Кабінету Міністрів України № 316 від 12.03.1996 року "Про норми забезпечення продовольчими пайками військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань" була припинена, на думку позивача, його повинні були перевести на іншу норму продовольчого забезпечення. Постановою КМ України № 426 від 29.03.2002 року були затверджені нові норми харчування військовослужбовців і інших військових формувань, але видача продовольчих пайків або грошова компенсація замість них відновлена не була. Виходячи із зазначеного, Законами України "Про Державний бюджет України на 2001-2006 роки" та "Про Державний бюджет України на 2007 рік", витрати на придбання продуктів харчування за нормою № 7 або компенсації замість них не передбачені, тому Міністерству оборони України з державного бюджету кошти на вказані цілі не виділяються. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши інші докази по справі і оцінивши їх в судовому засіданні, суд вважає, що слід відмовити в задоволенні позовних вимог. Судом встановлено, що позивач проходив військову службу у військовій частині А-1314 на посаді старшого офіцера служби штабу у військовому званні «майор». Наказом начальника штабу військової частини А-1314 від 25.08 05 року №163 був виключений із списків військової частини з правом носіння військової форми одягу. Відповідно до постанови КМ України № 316 від 12.03.1996 року "Про норми забезпечення продовольчими пайками ЗС України і інших військових формувань" позивач до 10 березня 2000 року забезпечувався продовольчими пайками по нормі № 7. Згідно з Законом України від 17.02.2000р. дію частини другої статті 9 Закону України «Про соцiальний i правовий захист вiйськовослужбовцiв та членiв їх сiмей» вiд 20 грудня 1991 року було призупинено в частині одержання військовослужбовцями продовольчих пайків або за їх бажанням грошової компенсації замість них та замість речового майна (за винятком військовослужбовців Міністерства оборони України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони та Головного управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, що використовують цивільний одяг, який зашифровує особу та відомчу належність військовослужбовців). Закон України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» не скасовано та не визнано неконституційним у встановленому законом порядку. Відповідно до Указу Президента України № 389/2003 від 05.05.2003 року «Про надбавки військовослужбовцям Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Державного комітету у справах охорони державного кордону України та Управління державної охорони України за безперервну службу» з метою підвищення рівня соціального захисту військовослужбовців Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України та Управління державної охорони України надано Міністрові оборони України, Міністрові внутрішніх справ України, Голові Державної прикордонної служби України та Начальнику Управління державної охорони України право встановлювати військовослужбовцям відповідно Збройних Сил України, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України та Управління державної охорони України щомісячні надбавки за безперервну військову службу в Збройних Силах України, внутрішніх військах, у Державній прикордонній службі та Управлінні державної охорони України у відсотках до грошового забезпечення, які мають високі результати у службовій діяльності, залежно від стажу служби в таких розмірах: понад 5 років - до 10; понад 10 років - до 30; понад 15 років - до 50; понад 20 років - до 70; понад 25 років - до 90 відсотків. При вирішенні позовних вимог щодо виплати позивачу щомісячної надбавки за безперервну військову службу у розмірі 30 відсотків до грошового забезпечення, суд бере до уваги, що в вищевказаному Указі не вказана фіксована сума 30 відсотків від грошового забезпечення, а вказана сума до 30 відсотків від грошового забезпечення, яка ї виплачувалась позивачу у відповідності до вимог законодавства. У зв'язку з цим суд доходить до висновку, що і в цій частині позов не може бути задоволений. В частині відшкодування судових витрат з відповідача також слід відмовити з тих підстав, що у відповідності до ч.2 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. При прийнятті рішення по справі суд зважає також на те, що позивачем пропущено встановлений ст.99 КАС України річний термін на звернення до адміністративного суду і про його поновлення позивач навіть не клопотав перед судом, а представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову з цих підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 100 КАС України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна зі сторін. На підставі вищевказаного,

Результат розгляду: denied