Рішення адміністративного суду від 2008-06-24 00:00:00+03

[PERSON] уклав трудовий контракт із Державним підприємством «Завод «Генератор», за умовами якого позивач зайняв посаду заступника головного конструктора з розробки нової техніки терміном на п'ять років з 01.02.01р. до 01.02.06р. (копію контракту залучено до матеріалів справи). Відповідно до п. 3.6. зазначеного контракту ДП «Завод «Генератор»зобов'язався надати позивачу для проживання окреме житло у відомчому приміщенні підприємства за адресою: вул. Фрунзе, 99/1, корпус 3, кв. 14 і на протязі трьох років з дня підписання контракту забезпечити закріплення цієї квартири за [PERSON] Спільним рішенням адміністрації та президії профкому Заводу «Генератор»№ 1 від 30.01.01р. було вирішено надати тимчасово позивачу службову квартиру [ADDRESS], про що 14.03.02р. прийнято відповідне розпорядження ДП «Завод «Генератор». Спільним рішенням адміністрації та президії профкому Заводу «Генератор»№ 48 від 29.01.04р. позивачу продовжено термін надання тимчасового житла, про що видано відповідне розпорядження адміністрації заводу № 2 від 06.02.04р. За згодою сторін трудового контракту 1 лютого 2006 року термін дії контракту було продовжено на три роки -до 31 грудня 2008 року. Пунктом 3.6. вказаного контракту адміністрація підприємства зобов'язалась на протязі 6 місяців з дня підписання контракту подати необхідні документи в органи місцевого самоврядування для забезпечення видачі [PERSON] Як вбачається з матеріалів справи, позивач був зареєстрований за адресою у [ADDRESS] 16.05.02р. тимчасово, а саме до 01.02.04р. 20.02.04р. реєстрацію позивача за вказаною адресою було продовжено до 01.02.06р., а 17.02.06р. -продовжено реєстрацію до 31.12.08р., тобто до терміну закінчення трудового контракту. В лютому 2003 року третя особа звернулася до відповідача-1 із листом, в якому просила закріпити за [PERSON] однокімнатну квартиру, проте дане питання по суті розглянуто не було (відповідь від 20.01.04р.). 18.03.04р. третя особа звернулася до Міністерства промислової політики України з листом про забезпечення [PERSON] постійним житлом. У відповідь Міністерство надіслало лист № 15/6-1-253 від 21.04.04р. на адресу Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації про надання згоди щодо передачі [PERSON] однокімнатної квартири [ADDRESS], яка знаходиться у відомчому будинку та належить ДП «Завод «Генератор». В подальшому листуванні між сторонами зазначене питання вирішено також не було (листи відповідача-1 від 09.03.05р., від 04.07.07р., від 06.07.07р., від 10.08.07р., від 12.10.07р.). Позивач перебував на квартирному обліку на ВО «Полярон»у м. Львів з 1993 року, проте доказів щодо перебування на квартирному обліку на ДП «Завод «Генератор»суду не пред'явлено. Подільська районна у м. Києві державна адміністрація 12.06.02р. прийняла розпорядження № 680 «Про включення житлових приміщень до числа службових». Відповідно до зазначеного розпорядження до числа службових було включено і квартиру, в якій тимчасово зареєстрований та проживає позивач. Розпорядження відповідача-2 прийнято на підставі Положення про надання службових житлових приміщень і користування ними в України від 04.02.88р. № 37 та клопотання керівництва «Заводу «Генератор»від 23.02.02р. № 103/078. Як вбачається з матеріалів справи, оскаржене розпорядження відповідача-2 прийнято раніше, ніж проведено реєстрацію позивача. Житловим кодексом Української РСР надано визначення службовим жилим приміщенням (ст. 118). Так, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Частиною другою статті 121 Житлового кодексу УРСР також визначено, що службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації. Таким рішенням є відповідне розпорядження директора заводу, яке, відповідно до норм статті 122 Житлового кодексу УРСР (далі -ЖК УРСР) є підставою для надання позивачу житла. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 58 ЖК УРСР встановлено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Як встановлено судом, будинок № 99/1 по вул. Фрунзе знаходиться у відданні державного підприємства «Завод «Генератор»і квартира надана позивачу в користування згідно трудового контракту від 20.02.2001р. при прийнятті на роботу. Позивач зареєстрований за вказаною адресою тимчасово, на квартирному обліку не перебуває. Згідно представлених при розгляді питання відповідачем-1 документів позивачу було повідомлено, що відсутня потреба у закріпленні за позивачем квартири саме відповідачем-1, оскільки власник квартири -завод «Генератор», у відповідності до чинного законодавства (ст. 319 ЦК України) на свій розсуд володіє, користується, розпоряджається своїм майном. В ході листування сторін виявилось (згідно представлених 08.10.2007р. представником заводу ксерокопій правоустановчих документів на відомчу квартиру), що квартира [ADDRESS] за клопотанням керівництва заводу від 23.02.02р. № 103/078 була включена до числа службових розпорядженням Подільської районної у м. Києві державної адміністрації від 12.06.2002 № 680 і відноситься до службових Державного підприємства «Завод «Генератор». Постановою Ради Міністрів Української РСР від 04.02.1988р. № 37 та відповідно до статті 119 ЖК УРСР затверджено «Перелік категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення», а відповідно до статей 121 і 123 - кодексу затверджено «Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР». Оскільки займана позивачем посада не включена в «Перелік працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення»підстав для видачі ордеру судом не вбачається. Крім того, судом враховуються обставини, викладені відповідачем-1 у заяві про застосування наслідків пропущення строків звернення до суду. Враховуючи викладене, позов визнається судом необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Результат розгляду: denied