Рішення адміністративного суду від 2008-05-14 00:00:00+03

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що відповідно до ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» відповідач повинен був їй виплачувати як працюючій в зоні посиленого радіоекологічного контролю одну мінімальну заробітну плату, як проживаючій в зоні посиленого радіоекологічного контролю-три мінімальні заробітні плати та як працюючій пенсіонерці 25% від розміру мінімальної заробітної плати, але на її звернення відповідач відмовився провести їй нарахування вказаних доплат. А тому позивач просила суд стягнути з відповідача компенсацію за період з 1996 року в сумі 48522 грн.50 коп., зобов»язати відповідача проіндексувати всю суму компенсації, зобов”язати відповідача виплачувати в подальшому щомісячно як непрацюючій пенсіонерці три мінімальні заробітні плати. В судовому засіданні позивач уточнила свої позовні вимоги і просила суд визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови у проведенні перерахунку доплати до її пенсії за проживання на території радіоактивного забруднення на рівні мінімальної заробітної плати, стягнути з відповідача на її користь недоплачену суму вказаної доплати за період з 01.03.2005 року по 31.12.2007 року в розмірі 12418 грн.20 коп. та зобов”язати відповідача проіндексувати вказану суму доплати. Представник відповідача за дорученням позов не визнала, в суді пояснила, що доплата за проживання на території радіоактивного забруднення виплачується до пенсії позивачки в розмірі 5 грн.20 коп. відповідно до постанови КМ України, згідно діючого законодавства не проводиться індексація виплат, передбачених в Законі України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, а тому управління ПФУ в м.Білій Церкві діє відповідно до закону і в межах своїх повноважень, крім того, позивачкою пропущено річний строк для звернення до суду за захистом своїх прав, встановлений ст.99 КАС. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, оглянувши матеріали даної справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково. Так, судом встановлено, що позивач перебуває на обліку в управлінні ПФУ в м.Білій Церкві як непрацююча пенсіонерка, що відповідачем не заперечується, стверджується копією пенсійного посвідчення, випискою з тудової книжки позивачки в матеріалах справи. З матеріалів справи вбачається, що позивач зареєстрована і постійно проживає в м.Білій Церкві, яке згідно постанови КМ України від за № 106 від 23.07.1991 року /додаток № 1/ віднесено до зони посиленого радіоекологічного контролю. Відповідно до ч.2 ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» /в редакції до 01.01.2008 року/ пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення , підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. А згідно ч.1 даної статті громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах: -у зоні посиленого радіоекологічного контролю-одна мінімальна заробітна плата. Отже, позивач, як непрацююча пенсіонерка, відповідно до Закону мала право на доплату до пенсії за проживання на території радіоактивного забруднення в розмірі однієї мінімальної заробітної плати. Судом також встановлено, що вказана доплата до пенсії проводилася відповідачем у розмірі 5 грн. 20 коп., передбаченому постановою КМ України від 26.07.1996 року за № 836 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». При вирішенні даного спору судом не можуть прийматися до уваги посилання представника відповідача з приводу того, що неможливо при виплаті зазначеної доплати застосовувати мінімальну заробітну плату як розрахункову величину. Так, відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов”язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За ст.113 Конституції України КМ України у своїй діяльності керується Конституцією і законами України, актами Президента України. Згідно ч.1 ст.9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов”язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Розмір доплати до пенсії, визначений вказаною вище постановою КМ України, суперечить вимогам ст.39 Закону та іншим нормам Законів. Так, згідно Закону України “Про встановлення мінімальної заробітної плати на 2003 рік” розмір мінімальної заробітної плати встановлений 185 грн., який згідно внесень послідуючих змін до Державного бюджету України зростав кожен наступний рік і в жодному з цих законів не було обмежень щодо застосування розміру мінімальної заробітної плати як розрахункової величини при визначенні компенсаційних виплат відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Так, в Законі України «Про встановлення розміру мінімальної заробітної плати на 2000 рік» було вказано на те, що до прийняття ВР України змін до законів, у нормах яких для розрахунків застосовується мінімальна заробітна плата, КМ України здійснювати перегляд цих норм виходячи з реальних можливостей видаткової частини Державного бюджету України. В Законі України «Про встановлення розміру мінімальної заробітної плати на 2003 рік» було дано доручення КМ внести пропозиції про внесення змін до законів України, у нормах яких для розрахунків застосовується мінімальна заробітна плата. Але, як вказано вище, жодних законодавчих актів з цих питань КМ України починаючи з 1996 року не приймалося, незважаючи на те, що розмір мінімальної заробітної плати за період з 1996 року неодноразово змінювався, вказана доплата залишалася незмінною протягом всього цього часу. Слід зазначити, що дію положень ст.39 вказаного Закону було зупинено на 2006 рік і на 2007 рік в частині виплати компенсацій і допомог у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати згідно з Законами України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та «Про Державний бюджет України на 2007 рік», до цього Верховна Рада України ніяких законів з цих питань не приймала. Що стосується зазначених вище Законів “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” та “Про Державний бюджет України”, то вони є актами рівної юридичної сили, а діюче законодавство не містить норм, які б встановлювали пріоритетність одних законів над іншими. За рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 року за № 6-рп визнано неконституційними деякі положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», в т.ч. п.30 ст.71 цього Закону, яким було зупинено дію статті 39 Закону «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в частині виплати компенсацій і допомог у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати, а на 2006 рік аналогічні положення Закону “Про Державний бюджет України на 2006 рік” неконституційними не визнавалися. Рішення Конституційного Суду є обов»язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене. Крім того, в п.5 зазначеного рішення вказано на те, що рішення Конституційного Суду України у цій справі має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв»язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей зазначених законів, що визнані неконституційними. Отже, оскільки закони України мають вищу юридичну силу над урядовими нормативними актами, то суд вважає, що при вирішенні даного спору підлягають застосуванню саме положення ст.39 Закону “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” та положення зазначених вище Законів про встановлення розміру мінімальної заробітної плати, а не постанови КМ України . Так, в разі колізії між нормативноправовими актами КМ України та Законами України застосуванню підлягають саме положення Законів України, які є актами вищої юридичної сили. Згідно ч.4 ст.9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов”язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. Згідно ст.101 Закону України “Про Державний бюджет України на 2007 рік” КМ України в 2007 році надано право встановлювати розміри соціальних виплат, які за законодавством визначаються залежно від розміру мінімальної заробітної плати, в абсолютних сумах у межах асигнувань, передбачених за відповідними бюджетними програмами. Але, як вказано вище в постанові, починаючи з 1996 року розмір доплати за проживання на території радіоактивного забруднення залишався незмінним по даний час, не змінювався цей розмір КМ України і на 2007 рік. Крім того, відсутність належного фінансування виплат, передбачених Законом України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, не може бути підставою для відмови в задоволенні позову. Але суд вважає, що право на доплату до пенсії на рівні однієї мінімальної заробітної плати позивач набула тільки з 09.07.2007 року, тобто, з дня ухвалення Конституційним Судом вказаного вище рішення, оскільки за ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Про це також вказано і в п.3 зазначеного рішення Конституційного Суду від 09.07.2007 року. Згідно Закону України від 15.03.2007 року «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» визначено розмір мінімальної заробітної плати з 1 липня 2007 року-440 гривень, з 1 жовтня 2007 року-460 грн. Але вказане рішення Конституційного Суду України стосувалося положень Закону «Про Державний бюджет України на 2007 рік», а тому воно не може бути застосоване до правовідносин, які виникли до його прийняття. Отже, з врахуванням всього наведеного суд приходить до висновку, що позивач має право на доплату до пенсії за проживання на території радіоактивного забруднення в розмірі мінімальної заробітної плати щомісячно за період з 9 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року. А тому суд вважає неправомірними дії відпровідача щодо відмови у проведенні перерахунку доплати до пенсії позивача за проживання на території радіоактивного забруднення в розмірі мінімальної заробітної плати за період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року. Сума доплати за вказаний період з врахуванням щомісячної виплати в розмірі 5,20 грн. буде становити 2556,14 грн.: за липень 2007 року за 23 дні-322,14 грн., за серпень-434,80 грн., за вересень-434,80 грн., за жовтень-454,80 грн., за листопад-454,80 грн., за грудень-454,80 грн. Отже, на користь позивача суд вважає за можливе стягнути з відповідача суму доплати в розмірі 2556 грн.14 коп. Стосовно вказаної доплати за період до 09.07.2007 року, то як вказано вище в постанові, дію положень ст.39 Закону «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» щодо виплати доплати за проживання на території радіоактивного забруднення виходячи з розміру мінімальної заробітної плати було зупинено на 2006-2007 роки також актом вищої юридичної сили. Крім того, суд вважає, що позивач також пропустила і річний строк звернення до суду за захистом своїх прав, передбачений ст.99 КАС України. Так, згідно ст.99 КАС України для захисту прав та інтересів особи встановлюється річний строк, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін, на що вказано в ст.100 КАС України. Представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні адміністративного позову посилаючись в т.ч. і на пропуск строку звернення до суду. Інших строків для звернення до адміністративного суду по даній категорії справ ні КАС, ні іншими законами не встановлено. Але проаналізувавши всі докази по справі, суд не вбачає поважних причин для поновлення позивачці вказаного вище строку. Таким чином, суд відмовляє в задоволенні позову щодо стягнення суми доплати за проживання на території радіоактивного забруднення за період з 01.03.2005 року до 09.07.2007 року як за необгрунтованості позовних вимог в межах річного строку від дати звернення, так і в зв”язку з пропуском строку звернення до суду за межами річного періоду. Позивач також просить суд зобов”язати відповідача проіндексувати суму вказаної доплати. Але відповідно до п.2 Закону України “Про індексацію грошових доходів населення” об”єктом індексації є пенсії громадян, суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов”язкове державне соціальне страхування, а індексація виплат за Законом “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” не передбачена. А тому суд відмовляє в задоволенні позову в цій частині за його необгрунтованості. На підставі ст.4 Декрету КМ України «Про державне мито» сторони звільнені від сплати держмита /судового збору/ на користь держави.

Результат розгляду: partial