Рішення адміністративного суду від 2008-04-25 00:00:00+03

Позивач - [PERSON]- звернулася до Рівненського міського суду з позовною заявою до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради про стягнення щорічної разової грошової допомоги в сумі 3401,64 грн. Позивач позовні вимоги мотивує тим, що він має право на пільги як учасник війни, в тому числі відповідно, до ст. 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»,- на отримання щорічної разової грошової допомоги в розмірі трьох мінімальних пенсій за віком, але всупереч зазначеній нормі закону відповідачами в 2004-2007 роках щорічна разова грошова допомога до 5 травня йому виплачувалась не в повному обсязі, посилаючись на те, що Законом України «Про Державний бюджет» на відповідні роки встановлено інші розміри цих виплат. Оскільки положення ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» рішенням Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 9 липня 2007 року визнано таким, що не відповідає Конституції України, а по аналогії закону, відповідно, і ст. 44 Закону України “Про Державний бюджет України на 2004 рік”, ст. 34 Закону України “Про Державний бюджет України на 2005 рік”, ст. 30 Закону України “Про Державний бюджет України на 2006 рік”, то позивач рахує, що у нього є всі підстави для стягнення з відповідачів недоплаченої разової щорічної грошової допомоги до 5 травня за 2004-2007 роки в сумі 3401,64 грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просить позов задоволити в повному обсязі. Відповідач- Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Рівненської міської ради- в поданих суду запереченнях позов заперечує в повному обсязі, посилаючись на те, що виплата позивачу була профінансована за рахунок коштів Державного бюджету в розмірах, встановлених Законами України Про Державний бюджет на 2004, 2005, 2006, 2007 роки, оскільки ст. 95 Конституції України визначає, що виключно Законом про Державний бюджет України і визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільові спрямування цих видатків. Також відповідач-1 посилається на лист Міністерства фінансів України віл 24.03.2003 р. № 043/112/4 «Про окремі питання порядку надання пільг», яким дано офіційне роз'яснення про те, що норми, які вводяться законом про Державний бюджет України діють протягом бюджетного року, є безумовними та пріоритетними відносно інших законів. Згідно п. 8 ст. 7 Бюджетного кодексу України, бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями та відповідно до ст. 23 цього Кодексу будь-які платежі можна здійснювати лише за наявності бюджетного призначення. Допомога в розмірах, визначених зазначеними Законами, позивачу виплачена повністю, заборгованості немає. В судовому засіданні представник відповідача-1 заявив також про пропуск позивачем строку звернення до суду, передбаченого ст. 99 КАС України і просить застосувати наслідки, передбачені ст. 100 КАС України. А так, просить в задоволенні позову відмовити. Відповідачі-Міністерство праці та соціальної політики України, Державне казначейство України, Міністерство фінансів України в судове засідання не з'явились. На підставі ст. 71, ч. 2 ст. 128 КАС України суд вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за наявними у ній доказами. Заслухавши пояснення учасників процесу, давши оцінку матеріалам справи на підставі чинного законодавства, дослідивши всі фактичні докази у справі, суд прийшов до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. При цьому суд встановив та врахував таке. Позивач - [PERSON]- згідно посвідчення серії Д № [NUMBER] від 08.01.2004 р., виданого Управлінням праці та соціального захисту населення Рівненської міської ради (а.с. 7) має право на пільги, встановлені законодавством України для учасників війни, в тому числі на отримання щорічної разової грошової допомоги в розмірі до 5 травня відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Позивачу у 2004-2007 роках було виплачено щорічну разову грошову допомогу в таких розмірах: в 2004 році - не було виплачено, в 2005 році - 50 грн., в 2006 році - 55 грн., в 2007 році - 55 грн. Дані обставини стверджуються самим позивачем та підтверджуються довідкою № 102 від 12.12.2007 р. (а.с. 14). Суд вважає, що дані виплати щорічної разової грошової допомоги за зазначений період здійснені згідно чинного законодавство з огляду на наступне. Відповідно до ст. 8 Конституції України вона має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно - правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Згідно ч. 2 ст.95 Конституції України, виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь - які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків. Як вбачається з Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік» видатки держави на фінансування виплат в розмірах зазначених в Законі України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" - не передбачено. Хоч рішенням Конституційного суду від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007 положення ст. 29 Закону України "Про державний бюджет на 2007 рік", якою обмежувались зазначені вище виплати , визнано таким, що не відповідає Конституції України, однак на думку суду, це не тягне за собою автоматичне здійснення таких виплат, оскільки в бюджеті не має відповідного фінансування. На момент виплати щорічної разової грошової допомоги - до 5 травня, дана норма Закону була чинною і допомога виплачена в розмірі, встановленому зазначеною статтею. Зворотної сили Рішення Конституційного Суду не має. Відповідно до ч.2 ст. 4 Бюджетного Кодексу України, при здійсненні бюджетного процесу в Україні положення нормативно-правових актів застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать положенням Конституції України, цього Кодексу та закону про Державний бюджет України. Відповідачі не мають повноважень на самостійне визначення розміру грошової допомоги, яка виплачується до 5 травня, та, відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» в частині видатків на загальносуспільні потреби, передбачені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», не внесено. Отже, оскільки, таких коштів на адресу відповідачів з Державного бюджету України не надійшло, то підстав стягувати з них зазначеної позивачем суми не має. Відповідачі не наділені повноваженнями щодо внесення змін до Закону про державний бюджет щодо визначення додаткових бюджетних видатків на загальносуспільні потреби, та щодо самостійного розпорядження коштами державного бюджету на цілі, не передбачені в ньому. Оскільки позивачу допомога до 5 травня була виплачена в розмірах, визначених Законами України про державний бюджет, бюджетних асигнувань на виплату такої допомоги в розмірі трьох мінімальних пенсій за віком законодавчим органом не було передбачено, то дії відповідачів відповідають приписам закону, яким визначено видатки для Міністерства праці та соціальної політики України та його територіальних органів. Отже, з доказів по справі вбачається, що вина відповідачів щодо ухилення від виплати щорічної разової грошової допомоги до 5 травня в розмірі трьох мінімальних пенсій за віком, відсутня. Крім того, позивачем пропущено встановлений ст. 99 КАС України річний термін на звернення до суду, щодо вимог про стягнення допомоги за 2004 - 2006 роки, про поновлення якого позивач не клопотав перед судом і підстав для його поновлення суд не вбачає, оскільки позивачу було відомо або повинно було бути відомо про розмір щорічної разової грошової допомоги, що йому виплачувалася у 2004-2006 роках та розмір мінімальної заробітної плати у відповідні роки. Відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. На думку суду позивачем не доведено ті обставини на яких ґрунтується його позов, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Оскільки позивачем не надано доказів понесення судових витрат, то підстав для застосування вимог ст. 94 КАС України у суду немає.

Результат розгляду: denied