Рішення адміністративного суду від 2008-06-12 00:00:00+03

Державна податкова інспекція у Голосіївському районі м. Києва звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до 1 -Товариства з обмеженою відповідальністю «Сателліт еконоснова», 2 -Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтегра-Холдинг»про визнання договору № 15/04 від 15.04.2005 р. недійсним та стягнення з відповідача 2 в дохід державного бюджету України вартість виконаних послуг отриманих від відповідача 1 в сумі 600000,00 грн. 26.05.2008 р. через Загальний відділ від позивача надійшли уточнення позовних вимог, просив встановити факт нікчемності правочину, укладеного між ТОВ «Сателліт еконоснова»та ТОВ «Інтегра-Холдинг»на загальну суму 600000,00 грн. та застосувати до вказаної угоди наслідки, що передбачені ст. 208 Господарського кодексу України. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що спірний договір було укладено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, з огляду на той факт, що вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 06.07.2007 р. у справі № 1-364/07 визнано [PERSON] та [PERSON] винними у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 205 Кримінального кодексу України (фіктивне підприємництво), ч. 1 ст. 358 Кримінального кодексу України (підроблення документів, печаток, штампів та бланків, їх збут, використання підроблених документів). Відповідач 1 належним чином був повідомлений про дату та час судових засідань, докази направлення ухвал суду та повісток знаходяться в матеріалах справи. Відповідач 1 в судові засідання не з`являвся, не повідомляв суд про причини неприбуття. Відповідач 2 надав письмові пояснення на позов, проти задоволення позовних вимог заперечує, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вважає позовні вимоги такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Проаналізувавши матеріали справи та пояснення представників сторін, суд приходить до наступних висновків. Заявлено позовні вимоги про встановлення факту нікчемності правочину, укладеного між ТОВ «Сателліт еконоснова»та ТОВ «Інтегра-Холдинг»на загальну суму 600000,00 грн. та застосування до вказаної угоди наслідки, що передбачені ст. 208 Господарського кодексу України. Позивач вважає, що оскільки вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 06.07.2007 р. у справі № 1-364/07 визнано [PERSON] та [PERSON] винними у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 205 та ч. 1 ст. 358 Кримінального кодексу України, то дані обставини свідчать про те, що договір укладений між ТОВ «Сателліт еконоснова»та ТОВ «Інтегра-Холдинг»на загальну суму 600000,00 грн., було укладено з умислом на приховування від оподаткування прибутків та доходів підприємства. Відповідач 2 з позицією позивача не погоджується, виходячи з того, що спірний договір відповідає вимогам чинного законодавства, на момент укладення договору відповідач 1 був належним чином зареєстрованою юридичною особою та відомості про його реєстрацію буди занесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Суд із твердженням позивача щодо неправомірності спірного договору не погоджується виходячи з наступного. З вироку Голосіївського районного суду м. Києва від 06.07.2007 р. вбачається, що [PERSON] за пособництва [PERSON] було створено юридичну особу «Сателліт еконоснова»без наміру займатися підприємницькою діяльністю. Відповідно до обставин, встановлених у вироку суду, [PERSON] виступав засновником ТОВ «Сателліт еконоснова», а не очолював його виконавчий орган. Відповідно до ст. 92 Цивільного кодексу України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Згідно зі ст. 62 Закону України «Про господарські товариства», у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган: колегіальний (дирекція) або одноособовий (директор). Дирекцію очолює генеральний директор. Членами виконавчого органу можуть бути також і особи, які не є учасниками товариства. Дирекція (директор) вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників. Загальні збори учасників товариства можуть винести рішення про передачу частини повноважень, що належать їм, до компетенції дирекції (директора). Посадовими особами органів управління товариства визнаються голова та члени виконавчого органу, голова ревізійної комісії, а у товариствах, де створена наглядова рада товариства, - голова та члени ради наглядової ради товариства (ч. 2 ст. 23 Закону України «Про господарські товариства». За таких обставин, суд не приймає доводи позивача щодо значення вироку суду для розгляду даної справи, оскільки Голосіївським районним судом м. Києва не досліджувалась воля виконавчого органу ТОВ «Сателліт еконоснова»на укладення договорів. Направленість же умислу обвинувачених за вказаним вище вироком суду у справі № 1-364/07 на здійснення фіктивного підприємництва не охоплює волю та волевиявлення юридичної особи, яка є окремим суб'єктом цивільних правовідносин. Крім того, належним доказом укладення договору з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства може бути виключно рішення суду щодо посадових осіб такого товариства, а не його засновників. Також, слід зазначити, що відповідно до вироку суду, обвинуваченими через невстановлених слідством осіб було безпідставно включено до складу податкового кредиту у декларації з податку на додану вартість ТОВ «Сателліт еконоснова»845 282 грн., але судом не досліджувалися укладені останнім договори, зокрема, спірний договір підряду, а тому не приймається до уваги посилання позивача, що вироком суду у справі № 1-364/07 підтверджується, що укладений договір був підставою для безпідставного включення до складу податкового кредиту на суму 845 282 грн. Позивач в обґрунтування своєї позиції, посилається на те, що спірний договір було укладено з метою, яка суперечить інтересам держави та суспільства, при цьому, позивач посилається на те, що положення ст. 207 Господарського кодексу України є тотожними положенням ст. 49 ЦК УРСР, а отже, для визначення договору таким, що суперечить інтересам держави та суспільства необхідно застосовувати п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику про визнання угод недійсними»від 28.04.1978 р. та ч. 2 п. 11 Роз`яснень Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними», тобто на думку позивача, є недійсним договір спрямований на приховування грошових коштів від оподаткування. Позивач зауважив, що факт порушення інтересів держави, шляхом приховування грошових коштів від оподаткування встановлено вироком суду у справі № 1-364/07, а тому спірний договір є нікчемним відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України. З даними висновками суд не погоджується виходячи з наступного. У відповідності до вимог ст. 49 Цивільного кодексу УРСР, який втратив чинність з 1 січня 2004 року, якщо угода укладена з метою, суперечною інтересам держави і суспільства, то вона є недійсною. При наявності умислу на укладення такої угоди у обох сторін - в разі виконання угоди обома сторонами - в доход держави стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання угоди однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею і все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності ж умислу лише у однієї з сторін все одержане нею за угодою повинно бути повернуто другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного , стягується в доход держави. Цивільний кодекс України, який набрав чинність 1 січня 2004 року, серед правових наслідків вчинення правочину, який порушує публічний порядок, не встановлює санкцій аналогічних тим, які були встановлені ст. 49 Цивільного кодексу УРСР. Разом з тим, такі санкції за укладення угоди (вчинення господарського зобов'язання) з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, встановлені Господарським кодексом України. Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України, який набрав чинність з 1 січня 2004 року, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Санкції, встановлені ч. 1 ст. 208 цього Кодексу, не можуть застосовуватися за сам факт несплати податків (зборів, інших обов'язкових платежів) однією зі сторін договору. За таких обставин правопорушенням є несплата податків, а не вчинення правочину. Для застосування санкцій, передбачених ч. 1 ст. 208 Кодексу, необхідним є наявність умислу на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, наприклад, вчинення удаваного правочину з метою приховання ухилення від сплати податків. Всі обґрунтування позивача базуються на вироку Голосіївського районного суду м. Києва у справі № 1-364/07. У вищевказаному роз'ясненні зазначено, що для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягало завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди, якою із сторін і в якій мірі виконано угоду, а також вину сторін у формі умислу. Також, згідно з абз. 4 п. 11 Роз'яснення Вищого господарського суду України від 26.04.2002 р. № 04-5/491 (із змінами та доповненнями), умисел юридичної особи визначається як умисел тієї посадової або іншої фізичної особи, що підписала договір від імені юридичної особи, маючи на це належні повноваження. За відсутністю таких повноважень, наявність умислу у юридичної особи не може вважатися встановленим. Договір № 15/04 був підписаний директором ТОВ «Сателліт еконоснова» Токаревим В.Н. та генеральним директором ТОВ «Інтегра-Холдинг»Дацко В.П., ці посадові особи мали право на підписання договору, наділені спеціальною правосуб'єктністю, протиправні дії та умисел яких при його укладенні не встановлені вироком суду. Також, на підтвердження виконання спірного договору відповідач 2 надав копії акту № 1 приймання-передачі виконаних робіт від 14.11.2005 р. до договору № 15/04 від 15.04.2005 р., податкової накладної № 180 від 23.11.2005 р. та платіжного доручення № 263 від 23.11.2005 р., реєстру отриманих та виданих податкових накладних за період з 01.11.2005 р. по 30.11.2005 р., декларації з ПДВ за листопад 2005 р. Позивач не надав належно допустимих доказів щодо умислу юридичної особи на укладення вказаного договору, що призвело до несплати податків до бюджету ТОВ «Сателліт еконоснова»чи ТОВ «Інтегра-Холдинг». Частиною 1 ст. 208 ГК України передбачено застосування санкцій лише судом. Це правило відповідає нормі ст. 41 Конституції України, згідно з якою конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Оскільки санкції, передбачені цією частиною, є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в доход держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, то такі санкції не є цивільно-правовими, а є адміністративно-господарськими як такі, що відповідають визначенню ч. 1 ст. 238 ГК України. Тому, такі санкції можуть застосовуватись лише протягом строків, встановлених ст. 250 ГК України. Відповідно до ст. 250 Господарського кодексу України, адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом. Отже, з огляду на вищенаведене, позивачем недотримані строки звернення до суду з позовом про визнання угоди недійсною. За таких умов суд приходить до висновку про пропущення строків для застосування до відповідача 2 адміністративної санкції у вигляді конфіскації. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Всупереч наведеним вимогам позивач, як суб'єкт владних повноважень, не довів правомірності заявлених ним позовних вимог. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 5 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства, у разі відмови у задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, а також залишення адміністративного позову без розгляду судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок Державного бюджету України.

Результат розгляду: denied