Рішення адміністративного суду від 2008-05-26 00:00:00+03

[PERSON] звернулася до суду в порядку адміністративного судочинства з позовом про визнання неправомірною бездіяльності управління Пенсійного фонду України в м. Ялта щодо непідвищення пенсії на тридцять відсотків з 09 липня 2007 року та зобов'язання сплачувати підвищену пенсію із зазначеної дати. Також просила визнати неправомірною бездіяльність управління щодо нерозгляду її заяви від 17 січня 2008 року про сплату надбавки. Мотивуючи свої вимоги зазначила, що вона має статус дитини війни, який передбачає певні пільги, проте управління Пенсійного фонду безпідставно відмовляє їй у перерахунку пенсії, посилаючись на відсутність коштів. Представник відповідача позов не визнав та пояснив, що позивачка з 01 січня 2008 року отримує пенсію із урахуванням надбавки в розмірі десяти відсотків від прожиткового мінімуму, що передбачено Законом України «Про державний бюджет України на 2008 рік». Бюджетом України за 2007 рік механізм виплат вказаних надбавок передбачений не був, у зв'язку із чим не має правових підстав для стягнення коштів з управління. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши надані сторонами докази, дослідивши обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, з позиції їх достатності і взаємного зв'язку у сукупності, суд дійшов наступних висновків. У відповідності зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованою Верховною Радою України 17.07.1997р., кожний при вирішенні питання про його права і обов'язки має право на відкритий і справедливий судовий розгляд незалежним і безстороннім судом. Складовою частиною справедливого судочинства є доступ до судової процедури з усіма атрибутами контролю за порушеннями з боку суб'єктів владних повноважень. Згідно з частиною 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень органів державної влади та місцевого самоврядування. В цьому відношенні не може бути будь-яких обмежень або виключень, оскільки частина 2 ст. 124 Конституції України зазначає, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, які виникають у державі. Це положення було закріплене рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2002 від 09.07.2002р. (справа про досудове врегулювання спорів) та знайшло відображення в постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996р. «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». Аналізуючи суб'єктний склад та характер правовідносин, суд дійшов висновку, що ця справа є публічно-правовим спором, на який поширюється компетенція адміністративних судів, оскільки у відповідності до частини 1 ст. 2 КАС України захист прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій є завданням адміністративного судочинства. Частина 1 ст. 17 та частина 1 ст. 18 КАС України встановлюють, що на спори із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності поширюється компетенція адміністративних судів. При цьому адміністративні справи, у яких однією зі сторін є місцевий орган державної влади, підсудні місцевим загальним судам. Отже, [PERSON] мала конституційні та законні підстави звернутися безпосередньо до адміністративного суду для поновлення її порушеного права. Під час розгляду справи судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. [PERSON] має загальний стаж роботи 28 років 10 місяців та 1 день при середньомісячному заробітку 301,56 грн. С 01 січня 2008 року розмір пенсії позивачки склав 913,98 грн., включаючи доплату у розмірі десяти відсотків від прожиткового мінімуму, що передбачена пенсіонерам, які мають статус дитини війни. Частина 2 ст. 6 та частина 2 ст. 19 Конституції України містять імперативне правило, згідно з яким органи та посадові особи державної влади та місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Пенсійний фонд України діє на підставі Положення, затвердженого Указом Президента України № 121/2001 від 01 березня 2001 року, зі змісту пункту 15 якого вбачається, що Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку головні управління в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві, Севастополі та через управління в районах і містах. Реалізація нормативних приписів і пенсійних програм здійснюється через фінансування пенсійних виплат за рахунок чітко визначених прибутків до бюджету і відповідно до його конкретних статей. Пункт 9 Положення про Пенсійний Фонд України передбачає напрями використання коштів фонду на фінансування виплат пенсії у солідарній системі загальнообов'язкового соціального страхування. При цьому кошти повинні використовуватися виключно за призначенням і вилученню не підлягають. У відповідності з частиною 2 ст. 95 Конституції України будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків визначаються виключно законом про Державний бюджет України. Ця норма кореспондується із ст. 92 Конституції України, в якій сказано, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, а також бюджетна система України встановлюються виключно законами. На підставі ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» особам, які мають статус дітей війни, пенсія або щомісячне довічне утримання чи державна соціальна допомога, що сплачується замість пенсії, підвищується на тридцять відсотків мінімальної пенсії за віком. Ст. 7 зазначеного Закону передбачає, що фінансове забезпечення державних соціальних гарантій здійснюється за рахунок Державного бюджету України. Проте ст. 111 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» встановлювала, що підвищення до пенсії відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» виплачується особам, які є інвалідами (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у розмірі 50 відсотків від розміру надбавки, встановленої для учасників війни. Таким чином, дія ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» була частково призупинена. Юридична процедура зупинення дії законів є способом тимчасового припинення їх дії в часі або за колом осіб. Отже, у зазначеному випадку законом про Державний бюджет України було припинено на певний строк правове регулювання відносин у сфері соціального захисту осіб, які мають статус дитини війни. На підставі рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 09 липня 2007 року положення ст. 111 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» втратило чинність, як таке, що визнано неконституційним, але за вказаний період Кабінетом Міністрів України механізм виплати надбавки встановлений не був. Розглядаючи спір, суд бере до уваги, що ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» із змінами, які внесені Законом № 107-V від 28 грудня 2007 року і діють по 31 грудня 2008 року, передбачає, що дітям війни виплачується підвищення до пенсії у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни. Згідно із наданими представником управління Пенсійного фонду України поясненнями позивачка з січня 2008 року отримує пенсію із урахуванням підвищення в розмірі надбавки встановленої для учасників війни на підставі ст. 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантіях їх соціального захисту» в розмірі десяти відсотків прожиткового мінімуму для осіб які втратили працездатність. Таким чином, суд дійшов висновку, що посадові особи управління Пенсійного фонду України в м. Ялта, до якого [PERSON] пред'явлені позовні вимоги, діяли в межах та у спосіб, що були визначені законом. Вийти за встановлені межи під час нарахування надбавки працівники управління не могли. Як слід, суд не вбачає протиправності у їх діях або бездіяльності в частині непідвищення пенсії на тридцять відсотків з 09 липня 2007 року. Разом з тим, суд знаходить неправомірною бездіяльність управління щодо нерозгляду заяви позивачки від 17 січня 2008 року, оскільки у відповідності до ст.ст. 7, 19, 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення фізичних осіб, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду. При цьому органи державної влади і місцевого самоврядування зобов'язані в межах своїх повноважень об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви громадян. Звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. На підставі наведеного,

Результат розгляду: partial