Рішення адміністративного суду від 2008-09-30 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав і пояснив, що він працював з 1998 року начальником Козятинського районного управління юстиції у Вінницькій області. Наказом Міністерства юстиції України [NUMBER]від 06.07.2005р. його було звільнено з посади начальника Козятинського районного управління юстиції Вінницької області з 06.07.2005р., відповідно до п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України за прогули 25 та 26 квітня 2005 року. Наказом Вінницького обласного управління юстиції від 06.07.2005р. № 276-к, [PERSON]було оголошено наказ про звільнення Міністерства юстиції України від 06.07.2005р. № 996/к. Звільнення з роботи позивач вважає протиправним, оскільки прогулів 25 та 26 квітня 2005 року не вчиняв. Позивач також зазначив, що при звільненні з роботи йому не було видано трудову книжку, яку він надавав до відділу кадрів при прийняті на роботу. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив, оскільки вважає, що звільнення позивача відбулося на законних підставах на основі результатів перевірки, якою встановлено факт відсутності позивача 25-26 квітня 2005 року. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши показання свідків, які містяться в матеріалах справи, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що наказом Міністерства юстиції України [NUMBER]від 06.07.2005р. [PERSON] було звільнено з посади начальника Козятинського районного управління юстиції Вінницької області з 06.07.2005р., відповідно до п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України за прогули 25 та 26 квітня 2005 року. Наказом Вінницького обласного управління юстиції від 06.07.2005р. № 276-к [PERSON]було оголошено наказ про звільнення. Відносини, пов'язані з прийняттям та звільненням з роботи позивача, врегульовані законодавством України про працю та Законом України "Про державну службу". Згідно зі ст. 1 Закону України "Про державну службу" державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про державну службу" посадовими особами відповідно до цього Закону вважаються керівники та заступники керівників державних органів та їх апарату, інші державні службовці, на яких законами або іншими нормативними актами покладено здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій. Згідно з преамбулою Закону України "Про державну службу" цей Закон регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу та визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті. Статтею 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку вчинення прогулу. Прогулом є відсутність працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин. Як слідує з показів свідків [PERSON]., [PERSON], [PERSON]. та [PERSON]. (а.с. 170-174), а також відповідно до записів у Журналі обліку особистого прийому громадян Козятинського районного управління юстиції позивач перебував на робочому місці 25 та 26 квітня 2005р. Дані покази відповідачами не спростовані під час розгляду справи. В той же час, показання свідків [PERSON], [PERSON]., [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON]та [PERSON]. не підтверджують висновку відповідача про відсутність [PERSON]. на роботі 25 та 26 квітня 2005р. Разом з тим судом встановлено, що до позивача було застосоване дисциплінарне стягнення за прогул, нібито вчинений позивачем 25, 26 квітня 2005 року лише 06.07.2005р., тобто через 2 місяці та 10 днів після дати, коли, на думку відповідачів, було вчинено такий дисциплінарний проступок. Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Таким чином, відповідачем було застосовано дисциплінарне стягнення з пропуском строку, визначеного для його застосування. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Позивач звернувся до суду з позовною заявою про поновлення на роботі 11.07.2005р. Суд приходить до висновку, що заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини [PERSON]., а тому позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 06.07.2005 року по 30.09.2008 року підлягає задоволенню за весь період вимушеного прогулу. Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення на користь позивача моральної шкоди не обґрунтовані належними засобами доказування та не підлягають задоволенню. Таким чином, видаючи оскаржуваний наказ про звільнення позивача з роботи, відповідач діяв не у спосіб, визначений законами та Конституцією України, необґрунтовано, тобто без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Результат розгляду: partial