Рішення адміністративного суду від 2008-03-19 00:00:00+02

Представник позивача [PERSON]., який представляє інтереси [PERSON]. на підставі відповідної довіреності від 09.12.2005 року, 11.02.2008 року звернувся до суду з позовною заявою до управління праці та соціального захисту населення Городнянської районної державної адміністрації Чернігівської області про визнання протиправною бездіяльності відповідача в частині виплати позивачу повної суми належної їй допомоги та стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої допомоги інваліду війни ІІ групи в розмірі 7788 грн.. З позовної заяви виходить, що [PERSON]. являється інвалідом війни ІІ групи, що підтверджується відповідним посвідченням. Відповідно до ст. 13 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” [PERSON]. щорічно до 5 травня повинна надаватись разова грошова допомога в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком. Всупереч вимогам ст. 2 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” та ч. 3 ст. 22 Конституції України грошова допомога призначена [PERSON]. за 2005, 2006, 2007 роки виплачувалась не в повному обсязі. Так, згідно довідки управління праці та соціального захисту населення Городнянської райдержадміністрації № 39 від 15.01.2008 року [PERSON]. одноразова грошова допомога як інваліду війни ІІ групи була виплачена відповідно в 2005 році в розмірі 330 грн., в 2006 році в розмірі 330 грн., в 2007 році в розмірі 360 грн.. Мінімальна пенсія за віком у 2005 році складала 332 грн., пенсія за віком у 2006 році становила 359 грн., пенсія за віком у 2007 році становила 410 грн.. Таким чином, відповідно до Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” суми виплат [PERSON]. як інваліду війни ІІ групи мали б скласти в 2005 році - 2656 грн., в 2006 році - 2872 грн., в 2007 році - 3280 грн.. Сума недоплат за 3 роки склала 7788 грн.. На підставі викладеного, просить суд визнати протиправною бездіяльності відповідача в частині виплати позивачу повної суми належної їй допомоги та стягнути з відповідача на користь позивача невиплачену допомогу як інваліду війни ІІ групи в розмірі 7788 грн.. Ухвалою судді від 12.02.2008 року відкрито провадження у зазначеній справі. Ухвалою судді від 29.02.2008 року за клопотанням представника позивача у справі проведено заміну неналежного відповідача та замінено первісного відповідача - управління праці та соціального захисту населення Городнянської районної державної адміністрації належним відповідачем - Головним управлінням праці та соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені до Головного управління праці та соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, підтвердив обставини викладені в позовній заяві. Вказав, що [PERSON]. являється ветераном війни - інвалідом війни ІІ групи, та відповідно до Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” має право на отримання разової щорічної грошової допомоги в розмірі 8 мінімальний пенсій за віком. В період 2005-2007 років [PERSON]. отримувала разову грошову допомогу у встановлені законодавством строки, але не в повному розмірі. Раніше до суду [PERSON]. не зверталась, оскільки не знала законодавчих актів та не володіла спеціальними юридичними знаннями. Про порушення своїх прав вона дізналась близько півтора місяці назад від районної ради ветеранів, де їй пояснили про право на звернення до суду. Вважає, що визначений ст. 99 КАС України річний строк звернення до суду суперечить Конституції України та положенням Цивільного Кодексу України і в даному конкретному випадку може застосовуватись строк позовної давності в 3 роки, який визначений ЦК України. Протиправною бездіяльність відповідача обґрунтовує тим, що у відповідності з Законом України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” безпосередній розрахунок грошової допомоги проводиться органами Міністерства праці та соціального захисту населення і саме на ці органи покладено нарахування та виплата грошової допомоги ветеранам війни. Вказані органи повинні були виплатити допомогу у розмірах визначених відповідним законом, а в послідуючому просити субвенцію у вищестоячого органу, який є розпорядником відповідних бюджетних коштів. Представник відповідача в судовому засіданні заявлений позивачем позов не визнав, підтримав надані суду відповідачем письмові заперечення на позовну заяву. В своїх запереченнях на позовну заяву відповідач зазначив, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.02.2004 року № 177 «Про забезпечення щорічної виплати разової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» Міністерство фінансів і Державне казначейство забезпечують щороку виділення коштів Міністерству праці та соціальної політики для виплати разової грошової допомоги ветеранам війни, у розмірах, установлених законом про Державний бюджет на відповідний рік, для подальшого перерахування їх місцевим органам праці та соціального захисту населення. Зокрема, розмір грошової допомоги для інвалідів війни ІІ групи становив у 2005 році - 330 грн., в 2006 році - 330 грн., в 2007 році - 360 грн.. Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином, головне управління праці та соціального захисту населення облдержадміністрації не мало законних підстав визначати або змінювати розміри зазначеної допомоги, оскільки вони визначалися законами України про Державний бюджет на відповідний рік. Крім того, у 2005, 2006 роках Конституційним Судом України не приймались рішення щодо визнання неконституційними положень Законів України «Про Державний бюджет України на 2005 рік», «Про Державний бюджет України на 2006 рік» в частині визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня ветеранам війни. Також відповідно до ст. 99 КАС України позивачем пропущений строк звернення до суду за захистом своїх прав по виплатам за 2005-2006 роки, оскільки виплати позивач отримала у травні місяці відповідного року, а до суду звернулась лише в лютому 2008 року. Відповідач в своїх запереченнях також вказав, що позивач отримала разову грошову допомогу до 5 травня у відповідних розмірах в травні 2007 року, тобто до ухвалення Конституційним Судом України рішення про неконституційність положень деяких статей Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік». Водночас, зазначене рішення може бути реалізоване шляхом внесення змін до законодавчого акту, який був предметом спору. Враховуючи зазначене, головне управління праці та соціального захисту населення діяло відповідно до чинного законодавства, в зв'язку з чим відсутні протиправні дії. При розгляді спірних правовідносин відповідач просить врахувати положення ч. 3 ст. 152 Конституції України, ст. 1175 КЦ України, які передбачають, що у випадку прийняття законів, які визнаються неконституційними, шкода завдана юридичним, фізичним особам відшкодовується державою, а не її органами виконавчої влади на місцях. Враховуючи зазначене, відповідач просить відмовити позивачу в задоволенні позову щодо стягнення з головного управління праці та соціального захисту населення облдержадміністрації частини недовиплаченої разової грошової допомоги. Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, суд прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Вирішуючи питання, щодо пропущення позивачем строку звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права у 2005-2006 роках, на чому наполягає сторона відповідача, суд прийшов до висновку, що позивач зазначений у ст. 99 КАС України строк звернення до суду в дійсності порушила, оскільки вона отримувала виплати до 5 травня як в 2005 році, так і в 2006 році і знала про порушене своє право, жодних доказів, які б спростовували даний факт та підтверджували поважність причин пропущення позивачем строку звернення до суду представник позивача суду не надав, а тому річний строк звернення до суду повинен обчислюватись з травня 2005 року та травня 2006 року. Відповідно до положень ст. 100 КАС України, пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Частиною 2 ст. 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-ХІІ від 22.10.1993 року визначено, що до ветеранів війни належать : учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни. Частина 5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-ХІІ від 22.10.1993 року передбачає, що щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах : інвалідам І групи - десять мінімальних пенсій за віком; інвалідам ІІ групи - вісім мінімальних пенсій за віком; інвалідам ІІІ групи - сім мінімальних пенсій за віком. Судом встановлено, що [PERSON]являється інвалідом ІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджується копією відповідного посвідчення серії [NUMBER], виданого Городнянським управлінням праці та соціального захисту населення 18.10.2004 року ( а.с. 3 ). Згідно довідки управління праці та соціального захисту населення Городнянської райдержадміністрації № 39 від 15.01.2008 року встановлено, що [PERSON]. виплачена разова грошова допомога до Дня Перемоги : у 2005 році згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2005 рік» як інваліду ІІ групи Великої Вітчизняної війни у розмірі 330 грн.; у 2006 році згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» як інваліду ІІ групи Великої Вітчизняної війни у розмірі 330 грн.; у 2007 році згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2005 рік» як інваліду ІІ групи Великої Вітчизняної війни у розмірі 360 грн. ( а.с. 3 ). Положення ч. 3 ст. 2 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-ХІІ від 22.10.1993 року передбачають, що нормативні акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є недійсними. Незважаючи на відповідні положення ч. 3 ст. 2 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» дія ч. 5 ст. 13 відповідного закону на 2006 рік та 2007 рік зупинялась в частині визначення розміру виплат щорічної разової грошової допомоги інвалідам війни згідно із Законом України № 489-V від 19.12.2006 року «Про Державний бюджет України на 2007 рік» та Законом України № 3235-IV від 20.12.2005 року «Про Державний бюджет України на 2006 рік». Згідно ст. 34 Закону України № 2285-IV від 23.12.2004 року «Про Державний бюджет України на 2005 рік» розмір виплати щорічної разової грошової допомоги відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» інвалідам війни ІІ групи складає 330 гривень. Згідно ст. 30 Закону України № 3235-IV від 20.12.2005 року «Про Державний бюджет України на 2006 рік» розмір виплати щорічної разової грошової допомоги відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» інвалідам війни ІІ групи складає 330 гривень. Згідно ст. 29 Закону України № 489-V від 19.12.2006 року «Про Державний бюджет України на 2007 рік» розмір виплати щорічної разової грошової допомоги відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» інвалідам війни ІІ групи складає 360 гривень. Стаття 55 Конституції України визначає, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Стаття 22 Конституції України наголошує, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Рішенням Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 09.07.2007 року у справі № 1-29/2007 визнано такими, що не відповідають Конституції України ( є неконтитуційними ), окремі положення Закону України „Про Державний бюджет України на 2007 рік”, в тому числі ст. 29 і пункт 13 статті 71 зазначеного вище Закону, яким зупинено на 2007 рік дію ч. 5 статті 13 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», визнано такими, що не відповідають Конституції України, і положення даних норм втрачають чинність. Рішення Конституційного Суду України у цій справі має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей зазначених законів, що визнанні неконституційними. Відповідне рішення Конституційного Суду України є обов'язковим для виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене. Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених статтями 12-16 цього Закону, здійснюють органи праці та соціального захисту населення через відділення зв'язку або через установи банків ( шляхом перерахування на особовий рахунок отримувача ) пенсіонерам - за місцем отримання пенсії. Таким чином, обов'язок по нарахуванню та виплаті ветеранам війни визначеної Законом України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” разової щорічної грошової допомоги покладений на органи праці та соціального захисту населення. У відповідності до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідачем в судовому засіданні не надано суду доказів та не доведено правомірності свого рішення щодо ненарахування та невиплати позивачу, як інваліду війни ІІ групи, в повному обсязі разової грошової допомоги відповідно до положень Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що [PERSON]., як інваліду війни ІІ групи, неправомірно здійснено в заниженому розмірі виплату грошової допомоги за 2007 рік, оскільки мінімальна пенсія за віком відповідно до ст. 62 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» та ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» становить 410, 06 грн., і з врахуванням вимог ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» сума виплат позивачу в 2007 році повинна була складати 3280, 48 грн. ( 410, 06 грн. х 8 мінімальних пенсій за віком ). Враховуючи те, що відповідачем [PERSON]. у 2007 році було проведено виплату разової грошової допомоги в розмірі 360 грн., сума недоплаченої позивачу разової щорічної допомоги становить 2920, 48 гривень. Посилання відповідача на те, що суд не може застосовувати рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 09.07.2007 року щодо правовідносин, які виникли до набрання цим рішенням чинності, судом не приймаються до уваги, оскільки рішення Конституційного Суду України у цій справі має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей зазначених законів, що визнанні неконституційними. Вирішуючи позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої їй частини разової грошової допомоги за 2005-2006 роки, суд прийшов до висновку, що в цій частині позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що положення ст. 34 Закону України «Про Державний бюджет України на 2005 рік» та ст. 30 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» звужують обсяг існуючих прав позивачів, які передбачені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в частині розміру виплат як інвалідам війни, однак відповідні рішення Конституційного Суду України про визнання неконституційними положень зазначених законів, не приймались. Згідно роз'яснень в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», суд не може, застосувавши Конституцію як акт прямої дії, визнати неконституційними закони чи правові акти, перелічені в ст. 150 Конституції, оскільки це віднесено до виключної компетенції Конституційного Суду України. Стаття 150 Конституції України визначає, що вирішення питань про відповідність Конституції України ( конституційність ) законів та інших правових актів Верховної Ради України належить до повноважень Конституційного Суду України. Крім того, враховуючи вимоги ст. 100 КАС України, позивачу слід відмовити в задоволенні позовних вимог щодо порушення її права у 2005-2006 роках, так як позивачем пропущений строк звернення до адміністративного суду, і на цьому наполягає сторона відповідача. Судом не приймаються до уваги посилання сторони відповідача на те, що Головне управління праці та соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації не мало законних підстав визначити розміри зазначеної допомоги, оскільки вони є необгрунтованими, зважаючи на приписи ч. 1 ст. 17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», згідно якої щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених статтями 12-16 цього Закону, здійснюють органи праці та соціального захисту населення. На підставі викладеного,

Результат розгляду: partial