Рішення адміністративного суду від 2008-06-03 00:00:00+03

[PERSON] 21.06.1968 р.н., наказом Голови Служби безпеки України від 30.10.2006 № 547-ос звільнений з дійсної служби, прослуживши у Збройних Силах та Службі безпеки України 20 років 3 місяця. На своє звернення до Служби зовнішньої розвідки України з листом щодо встановлення початком військової служби з дня зарахування до факультету військово-патріотичного і інтернаціонального виховання при РСШІ ім. К.М. Леселідзе народного університету м. Тбілісі -01.03.1984, зарахування строку навчання на факультеті військово патріотичного і інтернаціонального виховання при РСШІ ім. К.М. Леселідзе народного університету м. Тбілісі у загальний строк військової служби та строк безперервної служби, перерахунку вислуги років, вважаючи початком військової служби 01.03.1984, розміру щомісячної надбавки за вислугу років на військовій службі до окладів за військовим званням і основною займаною перед звільненням, позивач отримав лист від 22.09.2007 №1/9419, яким останньому відмовлено в задоволенні звернення. Як встановлено судом, 01.03.1984 позивач був зарахований на 1-ий курс факультету військово-патріотичного і інтернаціонального виховання при РСШІ ім. К.М. Леселідзе народного університету м. Тбілісі про що свідчить посвідчення леселидзовця № 487 від 01 березня 1984 року, а 12.06.1986 закінчив факультет військово-патріотичного і інтернаціонального виховання при РСШІ ім. К.М. Леселідзе народного університету м. Тбілісі, отримавши диплом про середню освіту від 12.06.1986 № 400. В подальшому [PERSON] був зарахований до Київського військового авіаційно-інженерного училища, після закінчення якого наказом МО СРСР від 28.06.1991 № 0701 йому було присвоєно перше офіцерське звання лейтенант та направлено для подальшого проходження військової служби старшим техніком групи обслуговування електро устаткування та електронної автоматики 1006 важкого бомбардувального авіаційного полку 106 важкої бомбардувальної авіаційної дивізії (м. Узин, Білоцерківського району Київської області). При цьому період навчання в Київському військовому авіаційно-інженерному училищі був зарахований позивачу у загальний строк військової служби та строк безперервної служби в повній мірі, а період навчання на факультеті військово-патріотичного і інтернаціонального виховання при РСШІ ім. К.М. Леселідзе народного університету м. Тбілісі - зарахований не був. Згідно довідки Служби зовнішньої розвідки України позивач перебував на військовій службі в Збройних Силах України та Службі безпеки України з 01.08.1986 по 30.10.2006. У відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України державні органи та їх посадові особи діють у спосіб, в межах повноважень та на підставах, передбачених Конституцією та Законами України. Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 2 Закону України ”Про військовий обов'язок і військову службу” військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України, пов'язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Види військової служби: строкова військова служба; військова служба за контрактом осіб рядового, сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу. Відповідно до ч.1 ст. 24 Закону України „Про загальний військовий обов'язок та військову службу" (в редакції чинній на момент звернення позивача до суду) початком проходження військової служби вважається: 1) день відправлення у військову частину з районного (міського) військового комісаріату - для громадян, призваних на строкову військову службу; 2) день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом; 3) день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу - для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов'язаних. Статтею 15 Закону України „Про загальний військовий обов'язок та військову службу" передбачено, що на строкову військову службу в мирний час призиваються придатні до неї за станом здоров'я і віком громадяни чоловічої статі, яким до дня відправки у військові частини виповнилося 18 років. Посилання позивача на ч. 1 ст. 24 Закону України „Про загальний військовий обов'язок та військову службу" в редакції, що діяла з 25.03.1992 по 18.06.1999, відповідно до якої початком перебування на військовій службі вважався день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаний у приписі, виданому військовим комісаріатом, - для допризовників, призовників і військовозобов'язаних, судом до уваги не приймається, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до практики рішень Конституційного Суду України (зокрема пункт 2 Рішення Конституційного Суду України № 1-рп/99, від 9 лютого 1999 року у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення частини 1 ст. 58 Конституції України - справи про зворотну дію у часі законів та інших нормативно-правових актів № 1-7/99) дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Разом з тим під час навчання [PERSON]у вказаному навчальному закладі, Закону України «Про військовий обов'язок та військову службу», в редакції від 25 березня 1992 року не існувало, а призначення пенсій за вислугу років військовослужбовцям здійснювалось відповідно до "Положения о пенсионном обеспечении лиц офицерского состава, прапорщиков, мичманов, военнослужащих сверхсрочной службы и их семей", затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 10 листопада 1982 року № 968, в якому також відсутні положення щодо зарахування до вислуги років для призначення пенсії строку (періоду) навчання як на факультеті військово-патріотичного та інтернаціонального виховання при середній школі, так і в будь-яких інших, подібних, навчальних закладах. Крім того, позивачем не надано жодних доказів того, що він був направлений на навчання на факультет військово-патріотичного і інтернаціонального виховання при РСШІ ім. К.М. Леселідзе народного університету м. Тбілісі військовим комісаріатом шляхом видання відповідного припису. На підставі вищевикладеного, а також враховуючи той факт, що позивач поступив на факультет військово-патріотичного і інтернаціонального виховання при РСШІ ім. К.М. Леселідзе народного університету м. Тбілісі 01.03.1984 (у віці 16 років), в той час коли на військову службу можуть бути призвані особи, яким виповнилося 18 років, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача щодо включення вказаного періоду навчання до загального строку служби. Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Позивач достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, суду не надав. Дослідивши обставини справи, проаналізувавши вищезазначені правові норми, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Результат розгляду: denied