Рішення адміністративного суду від 2008-04-02 00:00:00+03

Позивач звернувся до Канівського міськрайонного суду з позовом до Управління праці і соціального захисту населення Канівської міської ради про стягнення недоплаченої суми щорічної разової грошової допомоги як інваліду війни 3 групи і відповідно до ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» має право на щорічну до 5 травня виплату разової грошової допомоги у розмірі семи мінімальних пенсій за віком, яка станом на 04.05.2005 року становила - 332 грн., станом на 04.05.2006 року - 359 грн., станом на 04.05.2007 року становила - 410,06 гривень, відповідач фактично виплатив йому за вказаний період в 2005р. - 270 грн., в 2006р. - 270 грн., в 2007 р. - 300 грн., недоплата становить за 2005 рік 332 грн. х 7 - 270 грн. = 2054 грн., за 2006 рік 359 грн. х 7 - 270 грн. = 2243 грн., 2007 рік 410,06 грн. х 7 - 300 грн. = 2570 грн. 42 коп. Відповідач в добровільному порядку не бажає виплатити йому недоплачену суму щорічної разової допомоги, а тому при таких обставинах він і змушений був звернутися до суду з даним позовом. У судовому засіданні позивач змінив позовні вимоги, посилаючись на те, що в позові було допущено арефметичну помилку розміру мінімальної пенсії за віком на час виплати допомоги, а тому просить стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Канівської міської ради на його користь суму недоплаченої щорічної разової допомоги до 5 травня як інваліду війни ІІІ групи за період 2005-2007 роки в сумі 6580грн., а також звільнити його від сплати судового збору як особу, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи. Представник відповідача Управління праці і соціального захисту населення Канівської міської ради позовні вимоги не визнала та пояснила, що виплати разової грошової допомоги позивачу до 5 травня, проводилися на підставі Законів України «Про Державний бюджет України» на відповідні роки, якими були встановлені розміри грошової допомоги окремим категоріям громадян і які були відповідно виплачені відповідачу. Провести виплати в повному обсязі відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» управління не в змозі в зв'язку з відсутністю коштів. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в зв'язку з тим, що позивачем пропущений річний строк звернення до адміністратвиного суду. Суд заслухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення адміністративного позову. В судому засіданні з достовірністю встановлено, що позивач дійсно являється інвалідом війни 3 групи з 10.06.1998р., що підтверджується копією посвідченням [NUMBER] (а.с. 10) і відповідно до ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» має право на щорічну до 5 травня виплату разової грошової допомоги у розмірі семи мінімальних пенсій за віком, але всупереч ст.2 зазначеного Закону та ст.22 Конституції України, грошова допомога призначена позивачу за період 2005-2007 роки виплачувалася не в повному обсязі. А саме у 2005 році, відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2005 рік» йому було виплачено - 270 гривень, коли мінімальна пенсія за віком станом на 07.04.2005 року складала - 290 грн.; у 2006 році, відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» йому було виплачено - 270 гривень, коли мінімальна пенсія за віком станом на 06.04.2006 року складала - 350 грн.; у 2007 році, відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» йому було виплачено - 300 гривень, коли мінімальна пенсія за віком станом на 05.04.2007 року складала - 420 грн., а тому сума виплати за 2005 рік мала складати - 290 грн. х 7 - 270 грн. = 1760 грн., за 2006 рік мала складати - 350 грн. х 7 - 270 грн. = 2180 грн., за 2007 рік мала складати - 420 грн. х 7 - 300 грн. = 2640 грн. А тому, на користь позивача слід стягнути недоплачену частину разової щорічної грошової допомоги за період 2005-2007 роки, оскільки рішенням Конституційного Суду України №20 РП/2004 від 01.12.2004 року у справі за конституційним поданням 54 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України положень ст.ст.44, 47, 78, 80 Закону України «Про Державний бюджет України на 2004 рік» та конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України положень частини другої, третьої, четвертої ст.78 Закону України «Про Державний бюджет України на 2004 рік» визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ст.44 Закону України «Про Державний бюджет України на 2004 рік», якими встановлено, що у 2004 році виплата щорічної разової допомоги відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» інвалідам війни 3 групи в розмірі - 130 грн. чітко визначено, що звуження змісту та обсягу існуючих прав шляхом прийняття нових законів, або внесення до чинних Законів за ст.22 Конституції не допускається, про що також зазначив Конституційний Суд України в своєму рішенні від 09 липня 2007 року №6-рп/2007. Посилання представника відповідача на те, що Закон України «Про Державний бюджет України» є пріоритетним відносно чинних Законів і тому виплати проводились відносно даного Закону не ґрунтується на ч.2 ст.152 Конституції України де зазначено, що Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. А відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року №3477-ІУ, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У рішенні, ухваленому 30 листопада 2004 року у справі «[PERSON] проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що для держави неприпустимо пояснювати невиплату боргу браком бюджетних коштів, тому посилання представника відповідача на відсутність коштів не може бути підставою для відмови в задоволенні позову. Крім того інших доказів правомірності свого рішення, як в період підготовки справи до розгляду так і під час судового розгляду представник відповідача до суду не надав. Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. А тому суд прийшов до висновку, що в даному спорі щодо розміру разової щорічної грошової допомоги, яка повинна виплачуватись позивачу до 5 травня як інваліду війни 3 групи, слід керуватися не Законами про Державний бюджет України на відповідний рік, а Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», оскільки він, як Закон постійної дії має пріоритет над Законами про Державний бюджет України на відповідний рік. Тому, враховуючи вищенаведене суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити повністю та стягнути з відповідача на користь позивача суму недоплаченої щорічної разової допомоги, як інваліду війни 3 групи за період 2005-2007 рік в сумі 6580 гривень. Суд критично оцінює посилання представника відповідача на пропуск позивачем річного строку звернення до суду за захистом своїх прав, оскільки, вважає, що процесуальний строк слід рахувати з 09.07.2007 року, тобто, з дня прийняття рішення Конституційного суду України. Крім того, суд вважає, що при прийнятті рішення про відшкодуваня щорічної разової допомоги слід застосовувати поняття аналогії права згідно ст. 46 ЗУ „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування” згідно з якою, якщо виплати здійснені неправильно по вині органу, який призначив і виплачує ці виплати, то вони виплачуються за минулий час без обмежень будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Від сплати судових витрат сторони звільнені.

Результат розгляду: granted