Рішення адміністративного суду від 2008-09-04 00:00:00+03

Позивач звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з зазначеним позовом та просив зобов'язати відповідачів виконати перерахунок щорічної допомоги на оздоровлення та щорічної разової грошової допомоги за 2005-207р.р. як особі, постраждалій внаслідок ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, виплатити заборгованість з названої допомоги за 2005-2007р.р., в наступні роки перераховувати названі виплати відповідно до встановлених розмірів мінімальної заробітної плати, проконтролювати призначення та виплату зазначених виплат, здійснювати безспірне списання заборгованості по перерахованих платежах. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС ІІ категорії. Відповідно до Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» йому належить виплачуватися щорічна допомога на оздоровлення за місцем проживання, а саме: щорічна грошова допомога на оздоровлення у розмірі 5-ти мінімальних заробітних плат згідно ч.4 ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Позивач зазначає, що його право на отримання щорічної допомоги на оздоровлення було зупинено на 2007 рік відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік», що, на думку, є незаконним та необґрунтованим, враховуючи рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 09.07.2007р. у справі про соціальні гарантії громадян, яким визнано неконституційними окремі положення Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік» . Однак відповідно до зазначеного рішення перерахунок виплати позивачу відповідачами зроблено не було. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити . Відповідачі позов не визнали, просили в його задоволенні відмовити у повному обсязі та розглядати справу без участі своїх представників. В обґрунтування заперечень зазначили, що всі соціальні виплати здійснюються в межах кошторису державного бюджету, та за умови непередбаченості ним відповідних виплат, відсутня можливість їх здійснення. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач є потерпілим внаслідок аварії на ЧАЕС ІІ категорії. Відповідно до ч.4 ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» для осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесеним до 1 категорії, щорічна допомога на оздоровлення виплачується у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат. Згідно із ч.7 ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати. Згідно п.30 ст.71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», з метою приведення окремих норм законів у відповідність із цим Законом, дію зазначеної норми зупинено на 2007 рік. Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», виключно законами України визначається мінімальний розмір заробітної плати. Статтею 76 Закону України «Про Державний бюджет на 2007 рік» були встановлені наступні розміри мінімальної заробітної плати на відповідні періоди 2007 року, а саме: 400 гривень - з 01 січня по 31 березня 2007 року; 420 гривень - з 01 квітня по 30 червня 2007 року; 440 гривень - з 01 липня по 30 вересня 2007 року; 460 гривень - з 01 жовтня 2007 р. Зі змісту вимог законів України про встановлення розмірів мінімальних заробітних плат, Законів України про Державний бюджет України, якими визначалися мінімальні розміри заробітних плат, не вбачається будь-яких обмежень щодо можливостей застосування розміру мінімальної заробітної плати з метою реалізації ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Відповідно із ч.5 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам І групи - десять мінімальних пенсій за віком; ІІ групи - вісім мінімальних пенсій за віком; ІІІ групи - сім мінімальних пенсій за віком. Згідно п.13 ст.71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», з метою приведення окремих норм законів у відповідність із цим Законом, дію зазначеної норми зупинено на 2007 рік. Статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» установлено, що у 2007 році виплата щорічної разової допомоги відповідно до законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та "Про жертви нацистських переслідувань" здійснюється у таких розмірах: інвалідам I групи - 450 гривень, інвалідам II групи - 360 гривень, інвалідам III групи - 300 гривень; учасникам бойових дій та колишнім неповнолітнім в'язням концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання, а також дітям, які народилися у зазначених місцях примусового тримання їх батьків, - 280 гривень; особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, - 450 гривень; членам сімей загиблих та дружинам (чоловікам) померлих інвалідів війни та дружинам (чоловікам) померлих учасників бойових дій, учасників війни і жертв нацистських переслідувань, визнаних за життя інвалідами, - 150 гривень; учасникам війни та колишнім в'язням концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання, особам, які були насильно вивезені на примусові роботи, дітям партизанів, підпільників, інших учасників боротьби з націонал-соціалістським режимом у тилу ворога - 55 гривень. Рішенням Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 09 липня 2007 р. по справі «Про соціальні гарантії громадян» визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення статті 29, пункту 13 статті 71, пункту 30 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік». Також встановлено, що це рішення має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей зазначених законів, що визнані неконституційними. Конституційний Суд України дійшов висновку, що зупинення законом про Державний бюджет України дії інших законів України щодо надання пільг, компенсацій і гарантій, внесення змін до інших законів України, встановлення іншого (додаткового) правового регулювання відносин, ніж передбачено законами України, не відповідає статтям 1, 3, частині другій статті 8, частині другій статті 19, статтям 21, 22, пункту 1 частини другої статті 92, частинам першій, другій, третій статті 95 Конституції України. Згідно із ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Доводи відповідачів, які надані в запереченнях, що позивачу правомірно виплачена щорічна допомога на оздоровлення, виходячи із розмірів, що встановлені Постановою Кабінету Міністрів України № 836 від 26 липня 1996 р. «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», суд вважає безпідставними та зазначає, що встановлений ще в 1996 році Постановою КМУ № 839 розмір щорічної допомоги на оздоровлення протягом багатьох років не змінювався і не відповідає розміру, встановленому іншими Законами України. При цьому відповідні Закони не містили обмежень щодо застосування ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Оскільки ні Верховна Рада України, ні Кабінет Міністрів України в наступному будь-яких рішень із цих питань не приймали, то виходячи із загальних засад пріоритету законів над підзаконними актами при вирішенні даного спору застосуванню підлягає саме ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» і норма відповідного закону України про визначення мінімальної заробітної плати на момент виплати, а не Постанова № 839. Також суд вважає безпідставними доводи відповідачів, які надані в запереченні, що щорічна разова грошова допомога повинна бути виплачена у розмірі встановленому ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», так як дія ч.5 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» була зупинена п.13 ст.71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», оскільки як зазначено вище положення ст.29 та п.13 ст.71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» визнані неконституційними. Згідно вимог ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави та ст.9 КАС України, якою передбачено, що суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, таким є Конституція України, що відповідає принципу верховенства права, який закріплений в ст.8 Конституції України та ст.22 Конституції України, де передбачено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Таким чином, посилання відповідачів на те, що тільки Законом України „Про Державний бюджет України на 2007 рік ”, Постановою Кабінету Міністрів України № 836 від 26 липня 1996 р. «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» встановлено порядок обчислення та розміри щорічної допомоги на оздоровлення та щорічної разової грошової допомоги, на думку суду, не відповідає ст.22 Конституції України, оскільки це призводить до звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод громадянина, закріплених Конституцією України. За таких обставин оскаржувані в даній справі дії відповідачів не можуть вважатися законними та обґрунтованими, оскільки вони направлені на звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод позивача, як громадянина, що суперечить вимогам Основного Закону України. Також судом встановлено, що позивач звернувся до суду з вказаним позовом 15 квітня 2008 року, а позовні вимоги заявлені за період часу 2005-2007 рр. Відповідно до ст.99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.100 КАС України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Враховуючи, що відповідачі в своїх запереченнях наполягали на застосуванні по даній справі наслідків пропущення строку позовної давності, позивач знав про порушення своїх прав, але до суду у встановлені терміни не звертався, також позивачем не надано доказів поважності причин пропущення строків звернення до адміністративного суду, суд не має підстав для визнання причини пропуску такого строку поважною. Крім того, відповідно до роз'яснень Вищого Адміністративного Суду України від 21.04.2008р. № 704/100/13-08 законодавчі акти, визнані неконституційними згідно рішень Конституційного Суду України, втрачають чинність від дня прийняття такого рішення, отже положення про таку неконституційність не мають зворотної сили. Положення зазначеного вище Закону України про державний бюджет втратили чинність лише у 2007 році, до цього ж часу вони були чинними та підлягали застосуванню. За таких обставин вимога про стягнення суми недоплати, як її вважає позивач, є необґрунтованою та такою, що не підтверджена належними розрахунками. Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідачів проконтролювати та організувати здійснення відповідних виплат згідно чинного законодавства, суд відзначає їх як безпідставні та необґрунтовані, оскільки на відповідачів згідно законодавства України покладено певні функції, в тому числі організовувати та контролювати здійснення соціальних виплат, пенсії, тощо. Таким чином суд не вправі своїм рішенням втручатися в дію законодавчих актів, приписуючи відповідачам здійснити функції чи дії, які покладено на них та віднесено до їх компетенції згідно законодавства. На підставі викладеного, ст. ст. 8, 19, 22 Конституції України, ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 09 липня 2007р. по справі «Про соціальні гарантії громадян» та

Результат розгляду: partial