Рішення адміністративного суду від 2008-09-23 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до суду з позовом до УПСЗН Звенигородської РДА Черкаської області та ГУПСЗН Черкаської ОДА про стягнення недоплаченої щорічної разової грошової допомоги учаснику бойових дій та інваліду війни третьої групи. Постановою Звенигородського районного суду Черкаської області від 26.06.2007 року позов - задоволено, а саме: Стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення Звенигородської районної державної адміністрації на користь позивача [PERSON] 2611,39 грн., недоплаченої йому разової щорічної грошової допомоги як інваліду війни третьої групи. Стягнуто з Головного управління праці та соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації на користь позивача [PERSON] 3852,64 грн., недоплаченої йому разової щорічної грошової допомоги як учаснику бойових дій. Стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення Звенигородської районної державної адміністрації на користь позивача [PERSON] 30 грн. за надану правову допомогу. Стягнуто з Головного управління праці та соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації на користь позивача [PERSON] 30 грн. за надану правову допомогу. Допущено до негайного виконання постанову суду в частині стягнення із відповідача -Управління праці та соціального захисту населення Звенигородської районної державної адміністрації на користь позивача [PERSON] суму недоплаченої йому щорічної разової грошової допомоги як учаснику бойових дій з урахуванням втрат від інфляції та трьох відсотків річних в розмірі 2611,39 грн. Допущено до негайного виконання постанову суду в частині стягнення із відповідача - Головного управління праці та соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації на користь позивача [PERSON] суму недоплаченої йому щорічної разової грошової допомоги як учаснику бойових дій з урахуванням втрат від інфляції та трьох відсотків річних в розмірі 3852,64 грн. Не погоджуючись з прийнятою постановою відповідач - УПСЗН Звенигородської РДА Черкаської області звернулося з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що вказана постанова суду не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, судом не повністю з'ясовані обставини, що мають значення для справи, тому вона підлягає скасуванню з постановленням нового рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Письмових заперечень на апеляційну скаргу відповідача до суду апеляційної інстанції у встановлений судом строк від інших осіб не надійшло. Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення з'явившихся учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав: Судом першої інстанції встановлено, що позивач [PERSON] є учасником бойових дій в Афганістані, що підтверджується довідкою Військового комісара Звенигородсько-Лисянського об'єднаного військового комісаріату (а.с. 12). З 26.07.2006 року [PERSON] є інвалідом війни третьої групи, про що свідчить посвідчення [NUMBER] (а.с. 4). Відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року (із змінами та доповненнями) він має право на отримання щорічної разової грошової допомоги до 5 травня до Дня перемоги, яку отримував у 2004-2007 роках на підставі Закону України про Державний бюджет на кожен рік відповідно, в розмірах: в 2004 році - 120 грн., в 2005 році - 250 грн., в 2006 році - 250 грн., а в 2007 році - 300 грн. отримував як інвалід війни третьої групи. Виплати за 2004-2006 роки проводились по лінії Головного управління праці та соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації. За 2007 рік виплати проводились по лінії Управління праці та соціального захисту населення Звенигородської районної державної адміністрації. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON]суд першої інстанції посилався на вимоги пункту 22 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», відповідно до якого вважав, що відповідачі повинні виплачувати разові щорічні допомоги [PERSON] як учаснику бойових дій у вигляді п'яти мінімальних пенсій за віком, а як інваліду війни третьої групи повинна виплачуватись разова щорічна грошова допомога до 5 травня - сім мінімальних пенсій за віком. Відповідно до діючого законодавства мінімальний розмір пенсії за віком у 2004 році складав 102,82 грн., у 2005 році - 332 грн., у 2006 році - 359 грн. і в 2007 році - 410,06 грн. Виходячи з цього, суд першої інстанції вважав, що Головним управлінням праці та соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації було не доплачено щорічну разову допомогу до 5 травня до Дня перемоги як учаснику бойових дій [PERSON] за період 2004 - 2006 років, яка складає: у 2004 році 514,10 грн. - 120 грн. = 394,10 грн., у 2005 році 1660 грн. - 250 грн. = 1410 грн., у 2006 році 1795 грн. - 250 грн. = 1545 грн., всього на суму: 3349,10 грн. В свою чергу Управлінням праці та соціального захисту населення Звенигородської районної державної адміністрації було не доплачено позивачу щорічну разову допомогу до 5 травня як інваліду війни третьої групи у 2007 році 2870,42 грн. - 300 грн. = 2570,42 грн. Роблячи такі висновки суд першої інстанції зазначив, що виходячи з положень ст.ст. 8, 22, 46 Конституції України виплата щорічної разової грошової допомоги учасникам бойових дій, інвалідам війни та іншим категоріям осіб, зазначеним у Законі України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» є соціальною гарантією і не можуть бути скасованими, а також не можуть бути звужені за їх змістом і обсягом при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Тому в даному спорі щодо розміру разової грошової допомоги, суд вважав за необхідне керуватись не законами про Державний бюджет України на відповідний рік, а Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», оскільки він, як Закон постійної дії, має прерогативу над законами про Державний бюджет України на 2004 рік, 2005 рік, 2006 рік та 2007 рік. Проте з такими висновками суду щодо виплати разової щорічної допомоги до 5 травня за 2005 та 2006 роки не можна погодитися виходячи з наступного: Згідно з вимогами ст. 75 Конституції України Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні. Конституція України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання. Немає також закону, який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу. Водночас Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше». Отже, за наявності декількох законів, норми яких по різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах повинні застосовуватися положення закону з урахуванням закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше. Виходячи з наведених положень Конституції України та рішення Конституційного Суду України, а також враховуючи, що статтею 34 Закону України «Про Державний Бюджет України на 2005 рік», статтею 30 Закону України «Про Державний Бюджет України на 2006 рік» фактично змінено положення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», який діяв у часі раніше, пріоритетними в даному випадку слід вважати положення ст. 34 Закону України «Про Державний Бюджет України на 2005 рік», ст. 30 Закону України «Про Державний Бюджет України на 2006 рік», а не Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Відповідно до вимог ст.ст. 92, 96 Конституції України виключно законом встановлюється Державний бюджет України, який затверджується щорічно, і який підлягає обов'язковому виконанню на всій території України. Крім того, відповідно до вимог ст. 95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків. Згідно з ч. 2 ст. 4 Бюджетного Кодексу України при здійсненні бюджетного процесу в Україні положення нормативно-правових актів застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать положенням Конституції України, цього Кодексу та закону про Державний бюджет України. Відповідно до вимог ст. 152 Конституції України закони, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Положення ст. 34 Закону України «Про державний бюджет України на 2005 рік» та ст. 30 Закону України «Про державний бюджет України на 2006 рік» в Конституційному Суді України на предмет конституційності не розглядалися, тому вони не втратили своєї чинності. Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції в цій частині рішення не відповідають встановленим обставинам по справі, постановлені з порушенням норм матеріального права, що призвели до неправильного вирішення справи. Виходячи з наведеного, судова колегія вважає позовні вимоги [PERSON]в частині стягнення на його користь разової щорічної грошової допомоги за 2005 та 2006 рік у розмірах, передбачених Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» безпідставними. Судом першої інстанції правильно зазначено, що Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 року за № 20 рп/2004 положення статей 44, 47, 78, 80 Закону України «Про Державний бюджет України на 2004 рік» визнано такими, що не відповідають Конституції України. З цього виходить, що [PERSON] формально мав право на отримання разової грошової допомоги за 2004 рік у розмірі визначеному Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Однак, ч. 4 ст. 17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачає, що особи, які не отримали разової грошової допомоги до 5 травня, мають право звернутися за нею та отримати її до 30 вересня відповідного року, в якому здійснюється виплата допомоги. В 2004 році [PERSON] із вказаними вимогами до органів, які здійснюють виплату вказаної допомоги не звертався. З позовними вимогами щодо виплати щорічної допомоги до 5 травня за 2004 рік він звернувся до суду лише 31.05.2007 року. Частиною другою статті 5 КАС України передбачено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Відповідно до вимог ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах звернення до адміністративного суду, який встановлено в один рік. Частиною першою статті 100 КАС України передбачено, що пропуск строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. При вирішенні позовних вимог [PERSON]щодо стягнення грошової допомоги за 2004 рік, суд першої інстанції дійшов хибного висновку щодо задоволення клопотання позивача про поновлення [PERSON] строку звернення до суду, оскільки посилання позивача [PERSON]на те, що він мав важкий матеріальний стан, є юридично необізнаним та не знав діючого законодавства не знайшли підтвердження наявними матеріалами справи, а тому не можуть бути визнані судом поважною причиною пропущення строку звернення . За таких обставин колегія суддів вважає, що в цій частині задоволення позовних вимог, слід визнати такими, що не відповідають встановленим обставинам по справі, оскільки на підтвердження свого клопотання [PERSON] не надав суду першої інстанції жодних доказів. Задовольняючи позов [PERSON]в повному обсязі, суд першої інстанції вважав суму недоплаченої разової щорічної допомоги боргом та застосував до вказаних правовідносин законодавство України про індексацію грошових доходів населення та вимоги ст. 625 ЦК України. Проте, вказані висновки суду не відповідають встановленим обставинам по справі та слід визнати такими, що постановлені з порушенням норм матеріального права. Так, відповідно до ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» № 1282-XII від 3 липня 1991 року, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру. Таким чином, щорічна разова грошова допомога, виплата якої передбачена Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не підлягає індексації відповідно до вказаного закону. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не встановлено такої відповідальності за прострочення виплати разової щорічної допомоги, тому до вказаних правовідносин не можуть бути застосовані положення ст. 625 ЦК України. Крім того, звертаючи судове рішення до негайного виконання, суд першої інстанції також порушив норми процесуального законодавства. Так, ст. 256 КАС України передбачено, що негайно виконуються постанови суду про: присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць; присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць. Разова щорічна допомога не є періодичною виплатою, тому на неї не можуть бути розповсюджені вимоги вказаної статті. Таким чином, рішення суду в цій частині також підлягає скасуванню з постановленням нового рішення, яким відмовити у задоволенні клопотання позивача щодо негайного виконання рішення суду. Задовольняючи позов [PERSON]., суд першої інстанції визначив розмір недоплаченої разової грошової допомоги як інваліду війни третьої групи до 5 травня до Дня перемоги за 2007 рік 2870,42 грн. - 300 грн. = 2570,42 грн. та стягнув її з відповідача Управління праці та соціального захисту населення Звенигородської районної державної адміністрації. Як встановлено судом першої інстанції позивач [PERSON] отримав щорічну разову допомогу як інвалід війни третьої групи до 5 травня до Дня перемоги в 2007 році в розмірі 300 грн., відповідно до ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік». Рішенням Конституційного Суду України по справі № 6-рп/2007 від 9 липня 2007 року визнано неконституційною стаття 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» за якою у 2007 році виплата щорічної разової допомоги відповідно до законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлена для інвалідів війни третьої групи в розмірі - 300 гривень. Оскільки, позивач [PERSON] звернувся до суду із вимогами про стягнення допомоги за 2007 рік - 31.05.2007 року, тобто в період встановлений ч. 4 ст. 17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача вказаної допомоги за 2007 рік, а доводи апеляційної скарги Управління праці та соціального захисту населення Звенигородської районної державної адміністрації Черкаської області відхилити з вищевикладених підстав. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 265 КАС України питання про поворот виконання судового рішення вирішує суд апеляційної чи касаційної інстанції, якщо, скасувавши судове рішення, він закриває провадження у справі, залишає позовну заяву без розгляду або відмовляє у задоволенні адміністративного позову чи задовольняє позовні вимоги у меншому розмірі. В матеріалах справи відсутні відомості щодо виконання судового рішення, тому колегія суддів вважає за недоцільне вирішення питання щодо повороту виконання рішення суду. Оскільки позовні вимоги [PERSON]задоволені частково, відповідно до вимог ч. 3 ст. 94 КАС України судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог. Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з Управління праці та соціальною захисту населення Звенигородської районної державної адміністрації на користь позивача [PERSON] 60 грн. в рахунок відшкодування понесених ним витрат по оплаті за надану юридичну допомогу. Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції при постановці рішення норм процесуального законодавства не можуть бути прийняти до уваги, оскільки не є такими, що призвели до неправильного вирішення справи.

Результат розгляду: partial