Рішення адміністративного суду від 2008-09-15 00:00:00+03

18 червня 2008 року за підсудністю до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла справа, відкрита провадженням Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області за адміністративним позовом [PERSON]про визнання незаконними дій Управління Пенсійного фонду України в м.Нікополі, зобов'язання здійснити перерахунок пенсії відповідно до вимог п.4 ст.54 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” з 29.11.2006 року. Позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просить суд задовольнити їх повністю, визнавши дії Відповідача незаконними, зобов'язавши його вчинити певні дії. Представник відповідача проти позову заперечує, посилаючись на те, що позивач є учасником 1 категорії, інвалідом 2 групи по захворюванню після Чорнобильської катастрофи і згідно Закону, Управління пенсійного фонду виходило з розміру 16,62грн., який встановлений Кабінетом Міністрів України Постановою від 26.07.1996року № 831 для порядку обчислення пенсій для таких осіб у зв'язку з інвалідністю, що настала внаслідок Чорнобильської катастрофи. Також при нарахуванні пенсії враховувався Закон України “Про внесення змін до Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, введений в дію з 01.01.2006 р. Таким чином, пенсії призначаються постраждалим виключно на нормах, які встановлені Постановами Кабінету Міністрів України. Таким чином, суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, вважає необхідним задовольнити даний позов повністю з наступних підстав. [PERSON], який приймав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильської АЕС і як інвалід 2 групи, є учасником ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, 1 категорії, що стверджується відповідно довідкою сер.МСЕ-ДНА-01 № 271048 від 29.11.2001 року та посвідченням серії [NUMBER] від 11.09.1995 року. Позивачу, як особі, котра стала інвалідом внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідно до ст.54 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, пенсія повинна бути визначена у розмірі 8 прожиткових мінімумів. Пунктом 4 ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали вна­слідок Чорнобильської катастрофи» (до внесення до цього пункту змін згідно із Законом України «Про державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28.12.2007 № 107-VI), передбачено, що в усіх випадках розміри пенсій інвалідів, щодо яких встановлено зв'язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими: по І групі інвалідності - 10 мінімальних пенсій за віком; по II групі інвалідності - 8 мінімальних пенсій за віком; по III групі інвалідності - 6 мінімальних пенсій за віком; У відповідності із вимогами частини першої розділу І Закону України №2291-ІV від 23.12.2004 «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» мі­німальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 25, а у жінок - 20 років страхового стажу вста­новлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом Законами України «Про державний бюджет на 2006 рік» від 25.12.2005 №3235- IV (стаття 65); «Про державний бюджет на 2007 рік» від 19.12.2006 №489- V (стаття 62) - затверджено мінімальний прожитковий мінімум для непрацездатних осіб у таких розмірах: з 1 жовтня 2006 року - 366 грн. з 1 січня 2007 року - 380 грн. з 1 квітня 2007 року - 406 грн. з 1 жовтня 2007року - 411 грн. на 2008 рік - 482 грн. Проте, відповідач відмовив [PERSON]. у здійсненні перерахунку посилаючись на вимоги По­станови Кабінету Міністрів України № 831 від 26.07.1996 року та Закону України “Про внесення змін до Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” Аналізуючи норми права відносно пенсійного забезпечення громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, суд вважає, що при вирішенні даного спору треба керуватися частиною 4 ст. 54 Закону України “ Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, згідно з яким розмір пенсій для інвалідів ІІ групи від Чорнобильської катастрофи не можуть бути нижчими ніж 8 прожиткових мінімумів. Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Згідно ст.46 Конституції України пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров'я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Як встановлено у судових засіданнях та підтверджено матеріалами справи, позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням робіт із ліквідації наслідків аварії, його визнано інвалідом II групи. Положеннями статті 14 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" його віднесено до 1 категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Відповідно до частини першої статті 50 зазначеного Закону особам, віднесеним до категорії 1, які є інвалідами II групи, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі 75 процентів мінімальної пенсії за віком. Згідно з частиною четвертою статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в усіх випадках розмір пенсій для інвалідів II групи, щодо яких встановлено зв'язок з Чорнобильською катастрофою, не може бути нижчим 8 мінімальних пенсій за віком. За таких обставин, відповідно Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", позивач має право на призначення пенсії в розмірі, не нижчому 8 мінімальних пенсій за віком, та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі 75 процентів мінімальної пенсії за віком. Наявність такого права у позивача є визначальною для вирішення вказаного спору, крім того, це право гарантується Конституцією України (частина друга статті 46 Конституції України). Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з положеннями частини четвертої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. Отже, за конституційними нормами, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру пенсій позивачеві застосуванню підлягають частина перша статті 50 та частина четверта статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", а не постанова Кабінету Міністрів України "Про підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат окремим категоріям пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного бюджету", яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав. Також, не можна приймати до уваги посилання відповідача на частину п'яту статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", якою передбачено, що порядок обчислення пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначається Кабінетом Міністрів України, оскільки надання законодавцем такого права Кабінету Міністрів України не означає, що останній, встановлюючи такий порядок, може допустити звуження змісту та обсягу прав позивача, встановлених цим же Законом. Тобто, Кабінет Міністрів України повинен був встановити зазначений порядок, не порушуючи положень цього Закону, в тому числі й інших законів, якими встановлено розміри мінімальної пенсії за віком. Зі статей 50 та 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" випливає, що під час визначення розміру пенсії та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, за основу їх нарахування береться мінімальна пенсія за віком. За чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими частиною першою статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає. Таким чином, доводи Управління пенсійного фонду про призначення пенсії постраждалих виключно на нормах, які встановлені Постановами Кабінету Міністрів України, не можуть прийматись до уваги оскільки вказані правовідносини регулюються Законами і Законом чітко вказані розміри таких пенсій. Ствердження відповідача про те, що положення частини третьої статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", з якої випливає, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом першим частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом про розміри пенсій стосується лише пенсіонерів , яким пенсія призначена за цим Законом, не відповідає дійсності, оскільки наявність такої норми за відсутності іншого мінімального розміру пенсії за віком не є підставою для відмови в реалізації позивачем конституційної гарантії та права на отримання пенсії і щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, як це встановлено статтями 50 та 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Безпідставними визнано посилання відповідача на відсутність коштів щодо забезпечення виплати зазначених пенсій у таких розмірах, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань, які встановлені статтею 46 Конституції України та статтями 50 та 54 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", щодо визначення розміру та виплати пенсій. Відповідно до частини третьої статті 67 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", яка набрала чинності 31 жовтня 2006 року, у разі збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, підвищується розмір пенсії, визначений відповідно до статті 54 цього Закону, а також розмір додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, особам, віднесеним до 1, 2, 3, 4 категорій, та розмір щомісячної компенсації сім'ям за втрату годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи. Перерахунок пенсії здійснюється з дня встановлення нового розміру прожиткового мінімуму. Аналіз зазначеної норми, яка є імперативною, свідчить, що підставою для перерахунку пенсії є встановлення нового розміру прожиткового мінімуму, і цей перерахунок здійснюється з дня встановлення цього мінімуму. Відповідно до частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" мінімальний розмір пенсій за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. Таким чином, новий мінімальний розмір пенсії за віком залежить від нового розміру прожиткового мінімуму. Оскільки позивачеві слід визначати пенсію, виходячи з мінімальної пенсії за віком, яка встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, то в разі збільшення розміру цього прожиткового мінімуму перерахунок пенсії позивачеві повинен проводитись, виходячи з нового розміру мінімальної пенсії за віком. Тому відмова відповідачем у перерахунку пенсій у разі встановлення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, є протиправною. При перевірці законності дій відповідача щодо проведення перерахунку пенсій та невиплати недонарахованої суми пенсій, залежно від зміни розміру прожиткового мінімуму статтею 65 Закону України "Про Державний бюджет України на 2006 рік" та статтею 62 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік", статтею 58 Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік» з 1 жовтня 2006 року в розмірі 366 гривень, із 1 січня 2007 року - 380 гривень, із 1 квітня 2007 року - 406 грн., із 1 жовтня 2007 року - 411 гривень, на 2008 рік - 482 грн. Виходячи з принципів адміністративного судочинства - верховенства права та законності , що визначає пріоритетність Законів над іншими нормативними актами, суд вважає, що державою забезпечені правові гарантії захисту прав і свобод людини, у тому числі і відносно осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Доводи відповідача про те, що мінімальний розмір пенсії встановлений постановою Кабінету Міністрів не можуть бути прийняті до уваги. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Закон має пріоритетне значення перед постановою Кабінету Міністрів України. Згідно частини 4 статті 9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу у відповідності до пункту 2 Указу Президента України “Про Єдиний державний реєстр нормативних актів” від 27.06.1996 року стосовно преюдиції нормативних актів. Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над урядовими нормативними актами при вирішенні даного спору підлягають застосуванню норми ст.54 Закону “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, а не вказані Постанови КМУ. Конституція - Основний Закон України і має найвищу юридичну силу, а тому колегія суддів приходить до висновку, що у зазначеній ситуації, суд першої інстанції вірно застосував конституційні положення щодо пільг, компенсацій і гарантій, які Держава надає громадянам. Виплатою пенсії в твердих сумах, встановлених постановою Кабінету Міністрів України № 831 від 26.07.1996 року порушені права позивача. Відповідно до статті 50 Конституції України кожен має право на безпечне для життя і здоров'я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди. Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема, соціальний захист потерпілого населення, визначені Законом України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”. Статтею 63 Закону передбачено, що фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок Державного бюджету України. Всупереч нормам спеціального закону, зазначеними постановами встановлені конкретні розміри такої пенсії в твердій грошовій сумі, зокрема, для інвалідів ІІ групи - 8 мінімальних пенсій за віком. Отже, суд вважає, що позивач має право на отримання щорічної допомоги на оздоровлення в розмірі визначеному ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Таким чином, дії відповідача в частині нарахування і виплати позивачу пенсії на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 831 від 26.07.1996року та Закону України “Про внесення змін до Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, є неправомірними. Відповідно до статті 67 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" встановлено, конкретні розміри всіх доплат, пенсій і компенсацій підвищуються Кабінетом Міністрів України відповідно до зміни індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної плати. У ч.1 ст.8 КАС України задекларовано, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Це означає, що адміністративний суд не повинен застосовувати положення правового акту, у тому числі закону, якщо його застосування суперечить конституційним принципам права або порушуватиме права та свободи людини і громадянина. Адміністративний суд не повинен також допускати тлумачення закону, яке б несправедливо обмежувало ці права і свободи. Отже, принципи правосуддя обумовлені також практикою й удосконалюванням правосуддя в Україні. Таким чином, позиція Вищого адміністративного суду України полягає у тому, що при нарахуванні пенсії слід виходити лише з вимог Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" і виплачувати її у розмірах, визначених статтею 54 вказаного Закону для інвалідів відповідної групи. Враховуючи викладене, постанова Кабінету Міністрів України № 831 від 26.07.1996 року є підзаконним нормативно-правовим актом, а у разі виникнення колізії між її нормами та нормами Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи", застосуванню підлягають положення останнього. Таким чином, відмова відповідача в нарахуванні позивачу встановленої законом суми пенсії не грунтується на законі Тобто, суб'єкт владних повноважень (відповідач) Управління Пенсійного фонду України в м.Нікополі ради діяв по відношенню до позивача [PERSON]. (відмова в нарахуванні позивачу встановленої законом суми пенсії з урахуванням прожиткового мінімуму) не на підставі та не у межах повноважень та способу, що передбачені Конституцією та законами України. Доводи відповідача про те, що ст.62 Закону України “ Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” питання обчислення розміру виплат віднесені до компетенції Кабінету Міністрів є необґрунтованими, оскільки Законом це не передбачено, а вказано, що Кабінет міністрів встановлює порядок обчислення виплат і Закон також передбачає обов'язок Кабінету Міністрів здійснювати застосування норм даного Закону. Зміни до Закону внесені на правовідносини у 2008 році і вони не можуть впливати на правомірність рішення. Відповідно до ст. 162 КАС України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень і зобов'язати відповідача вчинити певні дії. Крім того, оскільки Відповідач заперечує проти адміністративного позову, відповідно до ст.71 КАС України обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Однак, відповідачем не надано жодних доказів, що посадовими особами Управління ПФУ вживалися будь-які дії, в тому числі, щодо направлення бюджетних запитів на збільшення сум призначення виплат, проведення нарахування виплат, направлених на виконання положень Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Отже, судом встановлено неправомірні дії суб'єкта владних повноважень, шляхом бездіяльності посадових осіб Управління Пенсійного фонду України в м.Нікополі Дніпропетровської області, що порушує не лише вимоги ч.3 ст.150 Конституції України, а й положення ч. 2. ст.19 Основного Закону України, згідно якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Приймаючи до уваги викладене та враховуючи надані сторонами у судовому засіданні пояснення, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України повернути з Державного бюджету позивачу - [PERSON]судовий збір у розмірі 3грн. 40коп.

Результат розгляду: granted