Рішення адміністративного суду від 2008-02-26 00:00:00+02

Позивач звернувся до суду з позовом про зобов'язання відповідача вчинити дії по включенню до актів щомісячної звірки витрат по особовій справі потерпілого, якому виплачено пенсію по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, нещасний випадок з яким стався на території Росії, а саме: [PERSON] за період з липня 2006 р. по листопад 2007р. на суму 2550,00 грн. В обґрунтування позову позивач посилається на ст.ст. 3,9 Закону України „ Про правонаступництво” від 12.09 1991 року ст.ст. 1,3,5 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасників Співдружності Незалежних держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, ч.2 ст.2 Закону України „ Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили витрату працездатності; п.п. ”а”, „в”, „г” ст. ст.26,37,38 Закону України „Про пенсійне забезпечення”. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала. Представник відповідача у письмових запереченнях та у судовому засіданні заперечує проти позову, посилаючись на те, що механізм відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків Пенсійному фонду витрат, пов'язаних з виплатою пенсій по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсій у зв'язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, визначено Порядком відшкодування витрат, який затверджено постановою правління Пенсійного фонду, правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків від 04.03.2003 року № 5-4/4.Відповідно до вимог цього Порядку, відділення позбавлене права на проведення розрахунків на місцевому рівні. Також зазначає, що потерпілий [PERSON]., отримав каліцтво за межами України і переїхав в Україну на постійне місце проживання, не є застрахованим в Україні і на нього не сплачувались внески, а тому сплата йому страхових виплат з коштів Фонду не може бути проведена. Крім того, вказує, що позивачем пропущено річний строк звернення до суду по вимозі включення до актів звірки сум відшкодування за період з липня по грудень 2006 року в сумі 900 грн. Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Пенсійне забезпечення громадян України відповідно до ст. 10 Закону України „Про пенсійне забезпечення” здійснюється органами Пенсійного фонду України. Призначення та виплата пенсій, в тому числі пенсій по інвалідності внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання здійснюється органами Пенсійного фонду. З набранням чинності Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності”, обов'язок відшкодування шкоди заподіяної працівникові внаслідок ушкодження здоров'я або у разі його смерті при настанні страхового випадку, зокрема, виплати йому або особам, які перебувають на його утриманні пенсій по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання покладено на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Витрати, понесені Пенсійним Фондом України у зв'язку із виплатою пенсій, передбачених ст.26 Закону України „ Про пенсійне забезпечення” підлягають відшкодуванню Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві, що підтверджується ст.7 Закону України „Про страхові тарифи на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності”, відповідно до якої органам виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві, починаючи з 1 квітня 2001 року відшкодовують органам Пенсійного Фонду України пенсії сплачені особам, яким призначено пенсії внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання та пенсій у зв'язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання. Разом з тим, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не відповідає змісту прав Управління Пенсійного фонду України щодо відшкодування понесених ним витрат. Так, спільною постановою правління Пенсійного Фонду України та правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 04.03.2003 року № 5-4/4 затверджено Порядок відшкодування Фондом Пенсійному Фонду України витрат, пов'язаних з виплатою пенсій по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання. Вказаний Порядок визначає механізм відшкодування на централізованому рівні Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України Пенсійному Фонду України витрат, пов'язаних з виплатою пенсій по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсій у зв'язку із втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного, які призначені особам, що застраховані згідно із Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (крім осіб, зазначених у пункті 2 статті 8 цього Закону), у тому числі добровільно застраховані, та потерпілим особам, право яких на отримання відшкодування шкоди раніше було встановлено згідно із законодавством СРСР або законодавством України про відшкодування шкоди, заподіяної працівникам внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, пов'язаних з виконанням ними трудових обов'язків. Однак, згаданий Порядок не врегульовує спірних відносин, які виникли у даному випадку, оскільки встановлене ним правило підписання актів звірки розрахунків розраховано на відсутність спору. У разі незгоди на підписання актів з боку Фонду соціального страхування від нещасних випадків вимоги про стягнення мають вирішуватися у судовому порядку в судах адміністративної юрисдикції, а не шляхом пред'явлення вимог про підписання актів звірки. За таких обставин, суд вважає вимоги позивача не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Результат розгляду: denied