Рішення адміністративного суду від 2008-04-15 00:00:00+03

[PERSON]. звернувся до суду з позовом до УПСЗН Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про надання статусу учасника війни. Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 12.04.2007 року позовні вимоги [PERSON]. задоволено: визнано [PERSON]учасником Великої Вітчизняної війни. Встановлено [PERSON]статус учасника війни. Не погоджуючись з прийнятою постановою, відповідач - УПСЗН Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації звернулося з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що вказана постанова суду не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, судом не повністю з'ясовані обставини, що мають значення для справи, тому вона підлягає скасуванню з постановленням нового рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог позивачу. Заперечення на апеляційну скаргу відповідача до суду апеляційної інстанції від інших осіб не надійшло. Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення з'явившихся учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав: Судом першої інстанції встановлено, що рішенням комісії по встановленню статусу учасника війни Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 28.03.2006 року № 16 позивачу у встановленні статусу учасника війни відмовлено, оскільки відсутні документи та інші докази, які б незаперечно підтверджували факт роботи в роки війни. (а.с.17). Відповідно до довідки виданої СК "Музичанський", первинні документи про підтвердження трудового стажу позивача за липень-серпень 1945 року в бувшому колгоспі ім. Шевченка, с. Музичі, Києво-Святошинського р-ну, Київської області не збереглися, (а.с. 12). Відповідно до довідок виданих СК "Музичанський" Холявко Уляна Іванівна та Коваленко Меланія Степанівна працювали в колгоспі ім. Шевченка, с. Музичі, Києво-Святошинського р-ну, Київської області з січня 1944 року по грудень 1958 року.(а.с. 14,16). Відповідно до свідчень [PERSON]та [PERSON], останні підтвердили, що [PERSON], 1938 року народження, дійсно працював коноводом під час збирання врожаю в липні - серпні 1945 року в колгоспі ім. Шевченка, с. Музичі, Києво-Святошинського р-ну Київської області, (а.с. 13, 15). Задовольняючи позов [PERSON]. суд першої інстанції посилався на вимоги п. 2 ст. 9 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", до учасників війни належать особи, які в період Великої Вітчизняної війни та війни з імперіалістичною Японією 1941-1945рр. працювали в тилу на підприємствах, в установах, організаціях, колгоспах, радгоспах, індивідуальних сільських господарствах, на спорудженні оборонних рубежів, заготівлі палива, продуктів, переганяли худобу, навчались у цей період в ремісничих, залізничних училищах, школах і училищах фабрично-заводського навчання та інших закладах професійно-технічної освіти, на курсах професійної підготовки або під час навчання в школах, вищих і середніх спеціальних навчальних закладах працювали в народному господарстві та на відбудові об'єктів господарського і культурного призначення. Аналізуючи вказані обставини по справі та застосовуючи відповідні норми матеріального права, суд першої інстанції зробив висновки, що факт роботи позивача у липні - серпні 1945 року в колгоспі ім. Шевченка, с. Музичі, Києво-Святошинського р-ну Київської області, доведений, а тому вважав, що позивач є учасником Великої Вітчизняної війни і має право на отримання статусу учасника війни, оскільки підпадає під дію п. 2 ч. 9 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Проте з такими висновками суду не можна погодитися, оскільки вони не відповідають встановленим обставинам по справі та постановлені з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи. Визнаючи [PERSON]учасником Великої Вітчизняної війни та встановлюючи [PERSON]статус учасника війни, суд першої інстанції по-перше вийшов за межі позовної заяви [PERSON]. Так, 04.12.2006 року [PERSON]. звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати його учасником Великої Вітчизняної війни та надати статус учасника війни. Виконуючи вимогу суду про усунення недоліків позовної заяви, які викладені в ухвалі судді Дніпровського районного суду м. Києва від 14.12.2006 року (а.с.3), позивач [PERSON]. надав уточнену позовну заяву, в якій він просив визнати дії Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації неправомірними та зобов'язати їх надати статус учасника Великої Вітчизняної війни (а.с.9-10). Саме за вимогами цієї позовної заяви [PERSON]. суд першої інстанції порушив провадження по справі (а.с.21). Проте в своєму рішенні суд першої інстанції фактично задовольнив вимоги першої позовної заяви [PERSON]., яку він сам же визнав такою, що не відповідає вимогам закону, тим самим суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог [PERSON]., при цьому суд порушив вимоги ст. 11 КАСУ та не надав обґрунтування чому він вийшов за межі позовних вимог. По-друге, приймаючи таке рішення, суд першої інстанції вийшов за межі повноважень, які визначені п.п.1,2,3 ч.2 ст.162 КАСУ, відповідно до якої у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; зобов'язання відповідача вчинити певні дії; зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій. При цьому, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до вимог Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", Постанови № 458 Кабінету Міністрів України «Про комісії для розгляду питань, пов'язаних із встановленням статусу учасника війни відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 26.04.1996 року, Типового положення про комісії для розгляду питань, пов'язаних із встановленням статусу учасника війни відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" встановлення такого статусу відноситься лише до компетенції вказаних комісій. Крім того, своїм рішенням суд встановив факт, що має юридичне значення, визнання якого провадиться в порядку цивільного судочинства та при цьому не врахував, що згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України , даними в абзаці 5 п.2 роз'яснень Постанови від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суди не можуть розглядати заяви про встановлення фактів заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов'язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому главою 31-А ЦПК. За таких умов рішення суду не можна визнати законним і обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам ст. 159, 162 КАС України, тому воно відповідно до вимог ст. 202 КАС України підлягає безумовному скасуванню з постановленням нового рішення, яким у задоволенні позову [PERSON]. необхідно відмовити з наступних підстав. Відповідно до рішення № 16 від 28.03.2006 року комісії для розгляду питань, пов'язаних із встановленням статусу учасника війни відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" [PERSON]. відмовлено у встановленні статусу учасника війни оскільки відсутні документи та інші докази, які незаперечно підтверджували факт роботи в роки війни. З таким рішенням комісії можна погодитися, оскільки відповідно до абзацу 4 п.2 ч.1 ст. 9 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" особам, які народилися після 31 грудня 1932 року, статус учасника війни може бути встановлено лише за наявності документів та інших доказів, що незаперечно підтверджують факт роботи в період війни. Позивач [PERSON]., як вищевказаній комісії, так і суду не надав жодних документів та інших доказів, які б незаперечно підтверджували факт його роботи в період війни, які передбачені вищевказаними нормативно-правовими актами, зокрема, вимог Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", Постанови № 458 Кабінету Міністрів України «Про комісії для розгляду питань, пов'язаних із встановленням статусу учасника війни відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 26.04.1996 року, Типового положення про комісії для розгляду питань, пов'язаних із встановленням статусу учасника війни відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Підтвердження факту роботи в період війни показаннями свідків у разі відсутності документів та інших доказів передбачений вказаною Типовим положенням здійснюється лише до осіб перелічених в абзаці 3 п.2 ч.1 ст. 9 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" щодо осіб, які народилися до 31 грудня 1932 року. Таким чином, рішення № 16 від 28.03.2006 року комісії для розгляду питань, пов'язаних із встановленням статусу учасника війни відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" щодо відмови [PERSON]. у встановленні статусу учасника війни слід визнати таким, що відповідає вимогам закону та інших нормативно-правових актів.

Результат розгляду: denied