Рішення адміністративного суду від 2008-07-29 00:00:00+03

У липні 2008 року позивачка звернулась з вказаним позовом до суду, посилаючись на те, що за період з 2000 -2007 років їй не було проведено у повному обсязі виплати, передбачені ст. ст. 37, 39, 48, 50 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", що призвело до порушення її прав. Заборгованість по ст. 39 позивачка визначила в розмірі 43818 грн., по допомозі в зв'язку з обмеженням споживання продуктів харчування на позивачку та її неповнолітню дитину (ст. 37) -в розмірі 13209,79 грн., по щорічній допомозі на оздоровлення (ст. 48) -в розмірі 3778 грн. по додатковій пенсії (ст. 50) -в розмірі 6642.48 грн. Посилалась на те, що отримувала відповідні доплати та допомоги у розмірах, передбачених Постановою Кабінету Міністрів України №836 від 26 липня 1996 року, тоді як Законом визначені інші, значно більші, їх розміри, кратні мінімальній заробітній платі та мінімальній пенсії за віком у відповідні періоди. Сторони в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені у передбаченому законом порядку. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав. Встановлено, що позивачка в спірний період часу проживала і проживає на даний час в с. Можари Овруцького району Житомирської області, яке віднесено до зони гарантованого добровільного відселення, працювала в Можарівській сільраді, а з квітня 2004 року -пенсіонерка. Позивачка є постраждалою внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] від 06.12.1994 року, інваліом 3 групи загального захворювання, яка стала інвалідом внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується довідкою серії МСЕ№029644 від 10.11.1994 року. Згідно із ст. 37 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі -Закон ), громадянам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення, повинна виплачуватись щомісячна грошова допомога у зв'язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства, у зоні гарантованого добровільного відселення -40 процентів від мінімальної заробітної плати. Згідно із ст. 39 Закону в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, проводиться доплата. У зоні гарантованого добровільного відселення -дві мінімальні заробітні плати щомісяця. В такому ж розмірі підвищуються пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях. Відповідно до абз. 3 ч. 4 ст. 48 Закону, щорічна допомога на оздоровлення інвалідам 3 групи виплачується в розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат. Відповідно до абз. 4 ст. 50 Закону, особам, віднесеним до 1 категорії, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю інвалідам III групи, у розмірі 50 процентів мінімальної пенсії за віком. Проте вказані допомоги, доплата та додаткова пенсія виплачувались у розмірах, визначених Постановою Кабінету Міністрів України №836 від 26.07.1996 року "Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", а не в кратному відношенні до мінімальної зарплати і мінімальної пенсії за віком, тобто в значно меншому розмірі. По статті 37 Закону вона отримувала до листопада 2005 по 4 грн. 20 коп. щомісячно, а з грудня 2005 року по грудень 2007 року -по 2 грн. 10 коп.; по ст. 39 -по 10 грн. 50 коп.; по ст. 50 -по 9 грн. 96 коп. Щорічна допомога на оздоровлення (ст. 48) виплачувалась у розмірі 90 грн. Згідно із ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Закон має пріоритетне значення перед постановою Кабінету Міністрів України. Виплатою доплати і допомоги в твердих сумах, встановлених постановою Кабінету Міністрів України №836 від 26 липня 1996 року, порушені права позивачки. Проте позов підлягає частковому задоволенню. При цьому суд враховує встановлений статтею 99 КАС України річний строк звернення з позовом до адміністративного суду. Заборгованість по ст.39 Закону за період з січня 2000 по квітень 2004 років підлягає стягненню відповідно до ч.2 ст.233, ст.238 КЗпП України незалежно від часу її виникнення, оскільки в даному випадку йдеться про виплати, які відповідно до ст.2 Закону України "Про оплату праці" є складовою структури заробітної плати. Дію абзацу третього частини першої статті 37, абзацу третього частини першої статті 39 та абзацу четвертого частини четвертої статті 48 зупинено на 2006 рік в частині виплати компенсацій і допомог у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати згідно із Законом N3235-IV (3235-15) від 20.12.2005р. На 2007 рік дію цих норм зупинено згідно із Законом N489-V (489-16) від 19.12.2006р., і лише з 9 липня 2007 року їх дію відновлено рішенням Конституційного Суду N6-рп/2007 (v0a6p710-07) від 09.07.2007р. Таким чином, в межах заявлених вимог заборгованість по ст. ст. 37, 39 Закону підлягає стягненню -за 6 місяців 2007 року, по ст. 48 -за 2007 рік, по ст. 50 -в межах визначеного ст. 99 КАС України річного строку давності, а саме з липня по грудень 2007 року, оскільки позовна заява надійшла до суду в липні 2008 року. Вимога позивачки про стягнення заборгованості по допомозі по ст. 37 на її неповнолітню дитину за період з січня 2000 року по листопад 2005 року є безпідставною, у зв'язку із пропуском позивачкою річного строку давності. Відповідно до ч. 7 ст. 48 Закону розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати. З матеріалів справи вбачається, що позивач в 2007р. отримала допомогу на оздоровлення в липні. Мінімальна заробітна плата в липні 2007 року, відповідно до ст. 76 Закону України "Про державний бюджет на 2007 рік", становила 440 грн. З врахуванням викладеного вище, розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком в Україні в спірний період часу, а також розміру доплати, допомог і додаткової пенсії, отриманих позивачкою за цей час в безспірному порядку, що підтверджується письмовими доказами, розмір заборгованості перед нею по виплатах, передбачених ст. 37 Закону, становить 1067,40 грн., по ст. 39 Закону -19830 грн., по ст. 48 -1670 грн., по ст. 50 Закону -1178 грн., а всього -23745,40 грн. Оскільки розпорядником цих коштів і в спірний період часу і тепер є управління праці та соціального захисту населення Овруцької районної державної адміністрації, суд стягує заборгованість з нього.

Результат розгляду: partial