Рішення адміністративного суду від 2008-09-17 00:00:00+03

01 серпня 1985 року [PERSON] призваний на військову службу до Збройних Сил СРСР через Ленінський районний військовий комісаріат м.Караганди. З 01.08.1985 по 25.06.1989р.р. був курсантом Військового інституту фізичної культури (м.Ленінград), після чого був направлений до міста Баку для подальшого проходження служби викладачем кафедри фізичної підготовки та спорту до Каспійського вищого військово-морського Краснознаменного училища ім.С.М. Кірова, де згідно наказу №1057 від 17.08.1989р. вступив на цю посаду, що підтверджується копією аркуша 4 військової особової справи позивача (а.с. 5). Згідно наказу начальника Каспійського вищого військово-морського Краснознаменного училища ім.С.М. Кірова №1538 від 20.10.1992р. старшого лейтенанта [PERSON], викладача кафедри фізичної підготовки та спорту, звільненого наказом Міністерства оборони Російської Федерації №0819 від 29.09.1992р. в запас за статтею 59 пункт «В» (за скороченням штатів) з правом носіння військової форми одягу, вважати таким, що здав справи та посаду, виключити із списків постійного складу училища та всіх видів забезпечення з 31.10.1992р. та направити на облік до РВК м.Алушти. Зазначеним наказом у відповідності до наказу МО СРСР №530 від 14.11.1991р. [PERSON] наказано виплатити одноразову грошову винагороду за січень-жовтень 1991р. в повному розмірі (а.с. 9). Отже судом встановлено, що період служби [PERSON] в Збройних Силах СРСР складав саме 7 років 3 місяці з 01.08.1985 року - дати призиву на військову службу до Збройних Сил СРСР по 31.10.1992р. - дати звільнення в запас за скороченням штатів та виключення із списків постійного складу училища. Судом встановлено, що підставою для виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні зі Збройних Сил СРСР був наказ Міністерства оборони СРСР №530 від 14.11.1991р. «Про матеріальне стимулювання деяких категорій військовослужбовців Збройних Сил СРСР». Після звільнення зі Збройних Сил СРСР [PERSON] згідно наказу Управління внутрішніх справ виконкому Кримської обласної Ради народних депутатів від 12.02.1993р. №19 о/с «По особовому складу» призначений на посаду оперуповноваженого відділення кримінального розшуку відділу внутрішніх справ Центрального району м.Сімферополя з 8 лютого 1993 року (а.с. 32). Судом встановлено, що відповідно до наказу ГУ МВС України в АР Крим від 27.02.2008р. №65 о/с «По особовому складу» підполковник міліції [PERSON], головний спеціаліст сектору упровадження криміналістичної техніки відділу інженерно-технічної, економічної експертизи та упровадження криміналістичної техніки Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при Головному Управлінні МВС України в АР Крим звільнений зі служби в органах внутрішніх справ України в запас Збройних Сил України за п.64 «В» (через обмежений стан здоров'я) з 1 березня 2008 року. Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні становить: 22 роки 03 місяці 23 дні, у пільговому - 26 років 01 місяць 22 дні, вислуга років для виплати грошової допомоги при звільненні становить: 15 років 00 місяців 23 дні. Отже до стажу служби для виплати грошової допомоги при звільненні зі служби в органах внутрішніх справ України не увійшов період проходження служби у Збройних Силах Російської Федерації з 01.08.1985р. по 31.10.1992р., який становить 7 років 3 місяці. В лютому 2008 року позивач звернувся із рапортом на ім'я в.о. заступника начальника - начальника УКО ГУ МВС України в АР Крим із проханням зарахувати до стажу служби період проходження служби у Збройних Силах Російської Федерації з 01.08.1985р. по 31.10.1992р. із зазначення підстав для цього, а саме: звільнення з військової служби у зв'язку із скороченням штатів, неотримання вихідної допомоги, обов'язкової до виплати при звільнення зі служби ощо (а.с. 7). 11 березня 2008 року позивача було ознайомлено із листом відділу фінансового забезпечення і бухгалтерського обліку Головного управління МВС України в АР Крим вих.№18/Ш-2 від 06.03.2008р., адресованим НДЕКЦ при Головному Управлінні МВС України в АР Крим, яким [PERSON] відмолено у зарахуванні до стажу служби, який дає право на виплату грошової допомоги при звільненні періоду проходження служби у Збройних Силах Російської Федерації з 01.08.1985р. по 31.10.1992р. (а.с. 8) Рішенні про відмову у зарахуванні періоду служби в Збройних Силах Російської Федерації з 01.08.1985р. по 31.10.1992р. мотивоване посиланням на ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та начальницького складу органів внутрішніх справ України та деяких інших осіб» у редакції Закону №3591 від 04.04.2006р., відповідно до якої особам, які мають право на пенсію, у разі повторного їх звільнення зі служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги. Далі в листі Головного управління МВС України в АР Крим вих.№18/Ш-2 від 06.03.2008р. зазначено, що наказом Міністерства оборони Російської Федерації №0819 від 29.09.1992р. [PERSON] звільнений в запас за статтею 59 пункт «В» (за скороченням штатів) і мав право на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 5-місячного грошового забезпечення згідно діючої на той час редакції п.10 постанови КМУ від 17 липня 1992 року №393, тому [PERSON] має право на отримання одноразової грошової допомоги тільки за період календарної служби в органах внутрішніх справ з дня останнього зарахування на службу з 08.02.1993р. Проаналізувавши матеріали справи та пояснення позивача, оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають повному задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією або законами України встановлено інший порядок судового провадження. Відповідно до п. 1 частини 1 статті 17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Справою адміністративної юрисдикції (адміністративною справою) є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (п.1 ч.1 ст.3 КАС України). Пунктом 7 частини 1 статті 3 КАС України визначено поняття суб'єктів владних повноважень, до яких належать орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Зазначений спір має ознаки публічно-правового спору та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Оцінюючи правомірність дій відповідача, суд керувався критеріями, закріпленими у частині 3 статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, які повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень владного суб'єкта. Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Стаття 19 Конституції України зобов'язує орган влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України. Отже «на підставі» означає, що суб'єкт владних повноважень повинний бути утворений у порядку, визначеному Конституцією та законами України та зобов'язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним. «У межах повноважень» означає, що суб'єкт владних повноважень повинен вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов'язків, встановлених законами. «У спосіб» означає, що суб'єкт владних повноважень зобов'язаний дотримуватися встановленої законом процедури вчинення дії, і повинен обирати лише встановлені законом способи правомірної поведінки при реалізації своїх владних повноважень. Суд з'ясовує, чи використане повноваження, надане суб'єкту владних повноважень, з належною метою; обґрунтовано, тобто вчинено через вмотивовані дії; безсторонньо, тобто без проявлення неупередженості до особи, стосовно якої вчиняється дія; добросовісно, тобто щиро, правдиво, чесно; розсудливо, тобто доцільно з точки зору законів логіки і загальноприйнятих моральних стандартів; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, тобто з рівним ставленням до осіб; пропорційно та адекватно; досягнення розумного балансу між публічними інтересами та інтересами конкретної особи. Щодо правомірності відмови відповідача у зарахуванні до стажу служби для виплати грошової допомоги при звільненні зі служби в органах внутрішніх справ України періоду проходження служби у Збройних Силах Російської Федерації з 01.08.1985р. по 31.10.1992р., відповідач діяв упереджено, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, без дотримання розумного балансу між публічними інтересами та інтересами конкретної особи, несправедливо та без використання повноваження з метою, з якою це повноваження надано. Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію визначає Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-XII 09.04.1992 (із змінами та доповненнями). До спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-XII 09.04.1992 із останніми змінами та доповненнями, внесеними Законом України від 28.12.2007р. №107-VI, тобто в редакції Закону, чинній на день звільнення позивача з органів внутрішніх справ України (далі - Закон №2262). Відповідно до пункту б статті 1-2 Закону №2262 право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту. Згідно ч.1 ст.9 Закону №2262 особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за віком, станом здоров'я чи у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Аналогічна за змістом норма міститься у пункті 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей" (із останніми змінами та доповненнями, внесеними постановою КМУ від 19.09.07 №1144, тобто в редакції, чинній на день звільнення позивача з органів внутрішніх справ України), відповідно до якого військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби), особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ при звільненні з військової служби або з органів внутрішніх справ за вислугою строку служби, за віком, за станом здоров'я, у зв'язку із скороченням штатів або з проведенням організаційних заходів у разі неможливості використання на службі (в органах) виплачується грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Суд встановив, що позивач при звільненні зі Збройних Силах Російської Федерації 31.10.1992р. у зв'язку із скороченням штатів не набув права на пенсію за Законом України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб" та відповідно не отримував та не міг отримати передбачену ч.1 статті 9 Закону №2262 одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, оскільки проходив службу і звільнявся зі служби в іншій державі - Російській Федерації. Суд приходить до висновку про безпідставність та помилковість висновків, які містяться в листі Головного управління МВС України в АР Крим вих.№18/Ш-2 від 06.03.2008р. в частині того, що [PERSON] звільняючись зі служби наказом Міністерства оборони Російської Федерації №0819 від 29.09.1992р. в запас за статтею 59 пункт «В» (за скороченням штатів) мав право на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 5-місячного грошового забезпечення згідно діючої на той час редакції п.10 постанови КМУ від 17 липня 1992 року №393. Помилковість висновків суб'єкта владних повноважень полягає в тому, що до позивача, який звільнявся зі служби в іншій державі застосовано нормативно-правовий акт України, що є необгрунтованим та незаконним. При цьому суд враховує і те, що при звільненні 31.10.1992р. [PERSON] зі Збройних Сил РФ за скороченням штатів йому у відповідності до наказу Міністерства оборони СРСР №530 від 14.11.1991р. постановлено виплатити одноразову грошову винагороду. Відповідно наказу Міністерства оборони СРСР №530 від 14.11.1991р. «Про матеріальне стимулювання деяких категорій військовослужбовців Збройних Сил СРСР» наказано виплачувати офіцерському складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям строкової служби і військовослужбовцям-жінкам одноразову грошову винагороду за підтримку високої бойової готовності військ, сумлінне виконання службових обов'язків та бездоганну дисципліну в розмірі двох місячних окладів грошового утримання в рік (а.с. 34). В матеріалах справи є лист Військового комісаріату АР Крим від 26.09.2006р. №1105, адресований НДЕКЦ при ГУ МВС України в АРК, в якому зазначено, що одноразова грошова винагорода, передбачена наказом Міністерства оборони СРСР №530 від 14.11.1991р. не є одноразовою грошовою допомогою, яка виплачувалась військовослужбовцям при звільненні з військової служби (а.с.10). До того ж судом встановлено, що наказ Міністерства оборони СРСР №530 від 14.11.1991р. виданий на виконання Указу Президента СРСР «Про матеріальне стимулювання деяких категорій військовослужбовців Збройних Сил СРСР» від 06.11.1991р. №УП-2822 і не містив положень щодо одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовців зі служби. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що [PERSON] при звільненні з органів внутрішніх справ України має право на отримання одноразової грошової допомоги в тому числі за період проходження служби у Збройних Силах Російської Федерації з 01.08.1985р. по 31.10.1992р., який безпідставно не зарахований до стажу служби для виплати грошової допомоги при звільненні зі служби в органах внутрішніх справ України. Суд також враховує, що суб'єкт владних повноважень зобов'язаний діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів. Разом з тим суд вважає, що задовольнивши позовну вимогу про зарахування підполковнику міліції [PERSON] до стажу служби для виплати грошової допомоги при звільненні зі служби в органах внутрішніх справ України періоду проходження служби у Збройних Силах Російської Федерації, суд вийде за межі повноважень адміністративного суду, які визначені ч.2 ст. 162 КАС України та прийнявши таке рішення суд фактично підмінить відповідний орган - Головне управління МВС України в АР Крим, не прийнявши до уваги, що процес прийняття такого рішення передбачає певний порядок, встановлений законодавством. Таким чином прийняття судом рішення про зарахування судом такого стажу призведе до порушення дотримання встановленого порядку, тому зобов'язання зарахувати підполковнику міліції [PERSON] до стажу служби для виплати грошової допомоги при звільненні зі служби в органах внутрішніх справ України періоду проходження служби у Збройних Силах Російської Федерації покладається судом на Головне управління МВС України в АР Крим. Враховуючи обґрунтованість позовних вимог позивача в частині визнання рішення відповідача протиправним та його скасування та зобов'язання зарахувати спірний період служби в Збройних Силах РФ до стажу служби, який дає право на отримання грошової допомоги, цілком логічною та обґрунтованою слід визнати вимогу про зобов'язання Головного управління МВС України в АР Крим внести відповідні зміни до наказу ГУ МВС України в АР Крим від 27.02.2008 №65 о/с в частині визначення стажу за вислугу років для виплати грошової допомоги при звільненні, який повинний становити: 22 роки 03 місяці 23 дні. На підставі викладеного, суд вважає, що рішення відповідача по відмові у зарахуванні до стажу служби для виплати грошової допомоги при звільненні зі служби в органах внутрішніх справ України періоду проходження служби у Збройних Силах Російської Федерації з 01.08.1985р. по 31.10.1992р., який складає 7 років 3 місяці не може бути визнане таким, що вчинене на підставі, у межах повноважень, безсторонньо (неупереджено) та добросовісно, тому позовні вимоги позивача підлягають повному задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України. У зв'язку зі складністю справи судом 17 вересня 2008 року проголошені вступна та резолютивна частина постанови, а 22 вересня 2008 року постанова складена у повному обсязі.

Результат розгляду: granted