Рішення адміністративного суду від 2008-09-03 00:00:00+03

14.04.07 Міністром оборони України був виданий Наказ «Про встановлення граничних розмірів премії військовослужбовцям Збройних сил України»№ 175 (далі -Наказ № 175). Зазначеним Наказом № 175 передбачено, що граничний розмір премії встановлюється з урахуванням розмірів премії та в порядку, установленому розділом 34 Положення про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України. Обчислення стажу безперервної служби військової служби для визначення граничного розміру премії здійснювати відповідно до вимог розділу 3 Інструкції про порядок і умови виплати щомісячної надбавки за безперервну військову службу в Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 26.05.03 № 149, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 28.05.03 за № 411/7732 (зі змінами та доповненнями). Відповідно до п.3 Наказу № 175 передбачено, що у разі позбавлення військовослужбовців премії повністю або частково вивільнені кошти на додаткове преміювання інших військовослужбовців не спрямовувати. Розмір премії (у відсотках від грошового забезпечення) не може перевищувати розміру, визначеного у додатках 1-5 за відповідними категоріями військовослужбовців. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначив, що оскаржуваний наказ, як нормативно-правовий акт, прийнятий з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки по-перше, не був зареєстрований у Міністерстві юстиції України, як передбачено Указом Президента України № 493/92 від 03.10.1992, по-друге, обмежує права і свободи військовослужбовців, що суперечить статтям 2 та 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», за якими порядок і розміри виплати грошового забезпечення військовослужбовцям встановлюються Кабінетом Міністрів України, а не наказами Міністра оборони України. Разом з тим, обґрунтовуючи недійсність оскаржуваного наказу, позивач просить здійснити йому виплату доплат до пенсії та компенсації, які розраховані ним на підставі Наказу № 175. Відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»передбачено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв'язку з особливим характером військової служби, яка пов'язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації. Нормативно-правові акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги військовослужбовців та членів їх сімей, є недійсними. Відповідно до ч.4 ст.9 зазначеного вище Закону передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу у 2007 році»від 28.03.07 № 594 (втратила чинність відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 р. № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», якою затверджено перелік постанов, що втратили чинність). Разом з тим, на момент прийняття оскаржуваного позивачем нормативного акта, зазначена постанова № 594 була чинною та надавала дозвіл Міністерству оборони здійснювати у поточному році, починаючи з 01.04.07 преміювання військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу (насамперед осіб рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, осіб рядового, молодшого та середнього начальницького складу та осіб молодшого офіцерського складу) понад встановлений законодавством розмір у межах видатків, передбачених для грошового забезпечення у 2007 році. Граничні розміри премій, які можуть бути виплачені військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, встановлюються керівниками зазначених органів у межах затвердженого фонду грошового забезпечення. Оскаржуваний позивачем наказ прийнятий на виконання чинної на той час постанови Кабінету Міністрів України № 594, про що прямо зазначено в преамбулі Наказу № 175. Крім того, сам Наказ № 175 стосується встановлення граничних розмірів преміювання військовослужбовців, на що керівника Міністерства оборони України -Міністра оборони України уповноважено постановою Кабінету Міністрів України № 594. Таким чином, прийняття відповідачем оскаржуваного наказ повністю відповідало чинному законодавству України. Крім того, суд звертає увагу, що оскаржуваний позивачем Наказ № 175 мав обмежену дію у часі -протягом 2007 року, оскільки був прийнятий на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 594, яка регулювала питання грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України саме у 2007 році. Таким чином, з втратою чинності постанови Кабінету Міністрів України № 594 з 07.11.07 на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 року № 1294 припинив свою дію Наказ Міністра оборони України № 175, що оскаржується позивачем. При цьому, аналізуючи оскаржуваний наказ від 14.04.2007 року №175, суд приходить до висновку, що він виданий в межах компетенції Міністра оборони України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.03.2007 року №594, має організаційно-розпорядчий характер, не містить нових правових норм, спрямований на виконання рішення Уряду. Оскільки даний наказ не має ознак нормативно-правового акта, вбачається, що він не підлягає державній реєстрації та опублікуванню в офіційних спеціальних виданнях, відповідно до порядку, передбаченого саме для нормативно-правових актів. З огляду на пункт 5 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, органів господарського управління та контролю, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 р. № 731, оскаржуваний наказ №175 не підлягає державній реєстрації як нормативно-правовий акт. Як зазначається у листі Міністерства юстиції України від 20.02.2008 року №24-22-532, даний наказ не подавався на державну реєстрацію до Мінюсту і не підлягає такій реєстрації. Згідно із Указом Президента України “Про опублікування актів законодавства України в інформаційному бюлетені "Офіційний вісник України" від 13 грудня 1996 року № 1207/96 у інформаційному бюлетені публікуються державною мовою: закони України; укази і розпорядження Президента України, постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України, що мають нормативний характер; акти Конституційного Суду України; нормативно-правові акти Національного банку України; міжнародні договори України, що набрали чинності; нормативні акти міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, зареєстровані Міністерством юстиції України. Тож у інформаційному бюлетені "Офіційний вісник України" публікуються закони та інші нормативно-правові акти України, акти Конституційного Суду України. Окрім того, у п.п.1 пункту 8 Порядку оприлюднення у мережі Інтернет інформації про діяльність органів виконавчої влади, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 4 січня 2002 р. № 3, передбачено, що на веб-сайті міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади розміщується така інформація, зокрема, нормативно-правові акти з питань, що належать до компетенції органу. Даний Порядок не передбачає розміщення на веб-сайті міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади усіх правових актів, виданих відповідним органом влади. За таких обставин, відсутні підстави вважати, що оскаржуваний наказ повинен пройти державну реєстрацію у Міністерстві юстиції України та бути офіційно оприлюдинений. Також суд звертає увагу, що при вирішенні зазначеного спору відсутні підстави керуватися приписами ст.171 Кодексу адміністративного судочинства України, так як зазначено вище про те, що оскаржуваний позивачем наказ № 175 не є нормативно-правовим актом. Згідно з п.1 ч.1 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Згідно з п.1 ч.2 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення. Відповідно до ч.1 та 2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Відповідно до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Наведені вище обставини, що встановлені судом під час вирішення справи, свідчать про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки оскаржуваний позивачем наказ № 175 прийнятий суб'єктом владних повноважень з урахуванням принципів, закріплених ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України. Суд також вважає необґрунтованими та неузгодженими позовні вимоги позивача в частині зобов'язання відповідача здійснити виплати на підставі наказу № 175, який позивач просить суд визнати незаконним та скасувати. Зазначена позовна вимога заявлена як зобов'язання відповідача виплатити матеріальні збитки. Стягнення матеріальних збитків (судове зобов'язання до сплати), є способом захисту цивільних прав відповідно до (ст. 22 ЦК), і, оскільки є також способом відшкодування шкоди, може, відповідно до ч. 2 ст. 21 Кодексу адміністративного судочинства України об'єднані в одному адміністративному провадженні з вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин. Шкоду може бути заподіяно суб'єктом владних повноважень внаслідок порушення ним норм публічного права, при цьому для визначення обґрунтованості вимог щодо присудження на користь позивача певної суми коштів, як компенсації шкоди (заподіяних збитків) необхідна наявність складу правопорушення. Так має бути доведено наявність протиправних дій, розмір втрат матеріального характеру, наслідковий зв'язок між матеріальними втратами у встановленому розмірі та протиправними діями (бездіяльністю) особи, що спричинила шкоду. Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідачем по справі виконано обов'язок в частині доведення правомірності прийнятого ним акта індивідуальної дії. У той же час позивач доводів відповідача не спростував, доказів щодо зв'язку між діями відповідача та матеріальними втратами не надав. Не доведено позивачем також і самого факту наявності втрат матеріального характеру. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Зважаючи на вищевикладене та

Результат розгляду: denied