Рішення адміністративного суду від 2008-06-05 00:00:00+03

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Головного Управління праці та соціального захисту населення Черкаської облдержадміністрації про визнання бездіяльності щодо проведення компенсації за шкоду, заподіяну учаснику ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС неправомірною, стягнення одноразової компенсації та щорічної допомоги на оздоровлення, посилаючись на те, що він являється учасником ліквідації на Чорнобильській АЕС, в зв'язку з чим був віднесений до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи І категорії, а з 02.02.2007 р. визнаний інвалідом ІІ групи, що підтверджується відповідним посвідченням. Згідно ст. 48 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи” (далі Закон) виплачується щорічна допомога на оздоровлення учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії - п'яти мінімальних заробітних плат. Розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати. Впродовж 2005 - 2006 років він отримував допомогу на оздоровлення по 100 грн., за 2007 р. - 120 грн., виходячи з мінімальної зарплати. На час пред'явлення позову мінімальна зарплата - 515 грн.. Отже за три роки на оздоровлення на його користь слід виплатити 7725 грн. ( 515 грн. х 15). Виплачено - 320 грн.. Отже, сума заборгованості - 7405 грн.. Крім того, відповідно до зазначеного Закону ( ст. 48) інвалідам ІІ групи виплачується одноразова компенсація в розмірі 45 мінімальних зарплат. Для нього, інваліду ІІ групи, сума компенсації повинна становити 23175 грн.. (515 х 45). Оскільки управління соціального захисту населення відмовило йому в виплаті зазначених сум компенсації та на оздоровлення, тому він змушений звертатись з позовом до суду. У судовому засіданні позивач позов підтримав. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоч належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, про що свідчить надане ним письмове заперечення на позов. В своєму письмовому запереченні на позов відповідач позову не визнав, посилаючись на те, що виплата щорічної разової грошової допомоги зазначеній особі здійснювалась з дотриманням вимог діючого законодавства. Він вказав, що [PERSON] звернувся до Христинівського районного суду Черкаської області з адміністративним позовом до Головного управління праці та соціального захисту населення Черкаської облдержадміністрації про стягнення одноразової компенсації у розмірі 23175 грн., та недоплачену щорічну допомогу на оздоровлення інваліду ІІ групи внаслідок Чорнобильської катастрофи за 2005 - 2007 р.р. у розмірі 7405 грн., на загальну суму 30580 грн. Позивач свої позовні вимоги мотивує тим, що встановлений постановами Кабінету Міністрів України „Про щорічну допомогу на оздоровлення громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №562 від 12.07.2005р. розмір щорічної допомоги на оздоровлення протягом тривалих років не змінювався і не відповідає розміру, встановленому статтею 48 Законом України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991р. № 796 - ХІ (із змінами та доповненнями), а тому позивачу щорічна допомога на оздоровлення за 2005 - 2007 роки повинна виплачуватись виходячи із суми мінімальної заробітної плати на момент виплати. Вважають, що позовні вимоги позивача є обґрунтовано недостатніми та не можуть бути задоволеними, а тому адміністративний позов повинен бути залишений без задоволення з наступних підстав. Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Частиною 2 ст. 95 Конституції України зазначено, що виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків. Крім того, при розподілі державних коштів повинні враховуватись вимоги частин 1 та З статті 95 Конституції України щодо справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами та територіальними громадами, а також збалансованості бюджету України. Єдиним Законом України, який Конституція України відокремлює серед інших - це Закон України „Про Державний бюджет". Зокрема, суттєві його відмінності полягають у тому, що згідно з Конституцією України цей Закон приймається щорічно та має визначений термін дії, суб'єктом права законодавчої ініціативи щодо цього закону є тільки Кабінет Міністрів України. Дійсно, відповідно до абзацу четвертого частини четвертої статті 48 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" щорічна допомога на оздоровлення інвалідам ІІ групи, внаслідок Чорнобильської катастрофи виплачується в розмірі п»яти мінімальних заробітних плат. Крім того, розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати (ч. 7 ст. 48 Закону № 796 - ХІІ). Однак, відповідно до ст. 63 Закону фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок державного бюджету. Тобто, застосування пільг, компенсацій та гарантій для певних категорій громадян, у т.ч. виплата щорічної допомоги на оздоровлення потребує фінансування за рахунок коштів Державного бюджету України. Пунктом 37 статті 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» № 3235 - IV від 20.12.2005 р., положення дій абзаців другого, третього, четвертого, п'ятого, шостого та сьомого частини першої, частини третьої, абзаців другого, третього, четвертого, п'ятого, шостого, сьомого частини четвертої та частини сьомої статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в частині виплати компенсацій і допомоги в розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати призупинено на 2006 рік. Крім того, статтею ст. 109 Закону, Кабінету Міністрів України надано право у 2006 р. встановлювати розміри соціальних виплат, які відповідно до чинного законодавства визначаються залежно від розміру мінімальної заробітної плати, в абсолютних сумах у межах асигнувань, передбачених за відповідними бюджетними програмами. Пунктом 30 статті 71 Закону України „Про державний бюджет України на 2007 рік" №489 V від 19.12.2006р., положення дій абзаців другого, третього, четвертого, п'ятого, шостого та сьомого частини першої, частини третьої, абзаців другого, третього, четвертого, п'ятого, шостого, сьомого частини четвертої та частини сьомої статті 48 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в частині виплати розміру допомоги у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати взагалі призупинено на 2007 рік. Також, статтею 101 Кабінету Міністрів України надано право у 2007 році встановлювати розміри соціальних виплат, які відповідно до законодавства визначаються залежно від розміру мінімальної заробітної плати, в абсолютних сумах у межах асигнувань, передбачених за відповідними бюджетними програмами. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007 положення пункту 30 статті 71 Закону України „Про державний бюджет на 2007 рік", яким зупинено на 2007 рік дію положення дій абзаців другого, третього, четвертого, п'ятого, шостого та сьомого частини першої, частини третьої, абзаців другого, третього, четвертого, п'ятого, шостого, сьомого частини четвертої та частини сьомої статті 48 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" втратило чинність, як таке, що визнано неконституційним. Вказані положення Закону відповідно до ст. 152 Конституції України втрачають чинність з дня ухвалення рішення про їх неконституційність, тобто з 09.07.2007 р. - дати прийняття рішення. однак позивачу щорічна допомога на оздоровлення виплачувалась до прийняття Конституційним судом рішення. Відповідно до ст.ст. 116, 117 Конституції України забезпечення проведення фінансової політики, політики у сфері соціального захисту покладено на Кабінет Міністрів України, постанови і розпорядження якого в межах його компетенції є обов'язковими до виконання. Пунктом 2 статті 4 Бюджетного кодексу України визначено, що при здійсненні бюджетного процесу в Україні положення нормативно-правових актів застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать положенням Конституції України, цього Кодексу та закону про Державний бюджет України. Розмір щорічної допомоги на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи протягом 2005 - 2007 років встановлювався відповідно до положень постанов Кабінету Міністрів України „Про компенсаційні виплати особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №836 від 26.07.1996р. та „Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №562 від 12.07.2005р. Тобто, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС виплачувались кошти в тому обсязі, які були виділені для даної виплати. Зазначають, що відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти, зокрема рішення Конституційного Суду України не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення. Позивач у пред'явленому позові вважає, що Головне управління праці та соціального захисту населення неправильно здійснювало виплату щорічної допомоги на оздоровлення, тобто з порушенням норм Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", однак вказані нарахування та визначення їх розміру здійснювались з урахуванням положень Законів України про Державний бюджет на відповідні роки та у чіткій відповідності до постанов Кабінету Міністрів України „Про компенсаційні виплати особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №836 від 26.07.1996р. та „Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №562 від 12.07.2005р. Таким чином, позиція Головного управління праці полягає в тому, що при нарахуванні щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення необхідно крім вимог Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", враховувати положення постанови Кабінету Міністрів України „Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи і відповідно, здійснювати виплати у розмірах, зазначених в останній. Оскільки Кабінет Міністрів України надалі жодних рішень із цих питань не приймав, а Верховна Рада своїми рішеннями, в т.ч. Законами України про Державний бюджет на відповідні роки призупиняла дію положень соціальних статей щодо відповідних виплат, а тому за таких обставин, Головне управління праці та соціального захисту населення облдержадміністрації не мало права та законних підстав виплачувати позивачу щорічну допомогу на оздоровлення за вказаний період відповідно до положень статті 48 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у встановленому розмірі відповідно до мінімальної заробітної плати на момент виникнення права на виплату. Крім того, Головне управління, як розпорядник коштів ІІ рівня не є в даному випадку суб'єктом владних повноважень відповідно до пункту 7 частини 1 статті З КАС України, так як при здійсненні (виконанні) владних управлінських функцій на основі законодавства до його повноважень (компетенції) не входить прийняття рішень по визначенню конкретних розмірів щорічної допомоги на оздоровлення, тому позивачу щорічна виплата коштів здійснювалась в тому розмірі, як були виділені Міністерством фінансів і Державним казначейством у розмірах установлених постановою Кабінету Міністрів України, зокрема позивач невірне визначив відповідача про справі адміністративної юрисдикції (п. 1 ч. 1 ст. З КАС України), який здійснює (повинен здійснювати) владні управлінські функції (Мінпраці та /або Кабмін України), а не виконувати їх, як Головне управління праці та соціального захисту населення. На підставі вище викладеного просить адміністративний позов [PERSON] про стягнення недоплаченої щорічної допомоги на оздоровлення за 2005 - 2007 роки як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії в сумі 7405 грн., та одноразової компенсації в сумі 23175 грн., а всього на загальну суму 30580 грн. - залишити без задоволення. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає до задоволення повністю, виходячи з наступного: У справі встановлено, що позивач являється учасником ліквідації на Чорнобильській АЕС, в зв'язку з чим був віднесений до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи І категорії, а з 02.02.2007 р. визнаний інвалідом ІІ групи, що підтверджується відповідним посвідченням. Відповідно до ст. 48 закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” передбачена щорічна допомога на оздоровлення учасникам ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії - п'яти мінімальних заробітних плат. Розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати. Щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам за місцем їх проживання органами соціального захисту населення. Судом встановлено, що відповідачем виплата щорічної допомоги на оздоровлення позивачу впродовж 2005 - 2006 років проведена по 100 гривень щомісячно, за 2007 р. - 120 грн., відповідно до постанови КМУ від 12.07.2005 р. № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи». Зазначена допомога на оздоровлення виплачується управлінням праці та соціального захисту населення в тих розмірах, які встановлені постановою КМ України від 26.07.1996 року за № 836 "Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" за період до 2005 року, та постановою КМ України від 12.07.2005 року за № 562 "Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" за період з 2005 року. Позивач просить стягнути з відповідача на його користь недоплачену суму одноразової допомоги на оздоровлення виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на момент виплати. На час пред'явлення позову мінімальна зарплата - 515 грн.. Отже за три роки на оздоровлення на його користь слід виплатити 7725 грн. ( 515 грн. х 15). Виплачено - 320 грн.. Отже, сума заборгованості - 7405 грн.. Крім того, відповідно до зазначеного Закону ( ст. 48) інвалідам ІІ групи виплачується одноразова компенсація в розмірі 45 мінімальних зарплат. Для позивача, інваліда ІІ групи, сума компенсації повинна становити 23175 грн. (515 х 45). У ч.2 ст. 8 Конституції України встановлено вимогу, щодо законів України - усі вони приймаються виключно на підставі Конституції і повинні відповідати їй. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особа зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Вказаний Закон не має жодних обмежень щодо застосування ст. 48 Закону "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", яка передбачає право позивача на щорічну допомогу на оздоровлення в розмірі 5 мінімальних заробітних плат. Відповідач в запереченні посилається, на те, що виключно Законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір, і цільове спрямування цих видатків. Крім того ст. 62 Закону України „ Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, надає КМ України право визначати порядок застосування цього Закону, але не надає йому повноважень щодо визначення розміру допомоги на оздоровлення, встановленої цим законом. Відповідно до ст. 71 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” дія положень цього закону не може призупинятися іншими законами, крім Законів про внесення змін до цього Закону. Слід зазначити, що постановою КМ № 562 розміри щорічної допомоги на оздоровлення визначені у твердій грошовій сумі, всупереч ст. 48 Закону. Отже, оскільки закони України мають вищу юридичну силу над урядовими нормативними актами, то суд вважає, що при вирішенні даного спору підлягають застосуванню саме положення ст. 48 Закону України „ Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” та положення зазначених вище законів про встановлення розміру мінімальної заробітної плати, а не постанови КМ України № 562. Таким чином, суд вважає за можливе стягнути на користь позивача з відповідача недоотриману суму допомоги на оздоровлення із врахуванням мінімальної заробітної плати на момент виплати допомоги за мінусом виплаченої допомоги, відповідно до слідуючого розрахунку: 515 х 15 - 320 = 7405 грн. і суму одноразової компенсації в розмірі 45 мінімальних зарплат у розмірі 23175 грн. (515 х 45).

Результат розгляду: granted