Рішення адміністративного суду від 2008-08-07 00:00:00+03

Позивач - Управління Пенсійного фонду України в Дубенському районі - звернувся до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Дубенському районі про стягнення з відповідача 12452,00 грн. боргу, зобов'язання відповідача прийняти до заліку виплачені суми пенсії громадянам [PERSON] за період з 01.04.2001 року та [PERSON] за період з 01.12.2007 року по кожний наступний місяць, за який виплачено пенсію, що підлягає відшкодуванню, та включити до щомісячних актів звірок місячну суму пенсії даних громадян. Позивач просив розглядати справу за відсутності його представника. Представник відповідача проти заявленого позову заперечив, вказав, що для проведення відшкодування виплат, Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, відповідно до вимог ост.35 Закону України “Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності”, в обгрунтувння понесених витрат повинен мати акт розслідування та інші документи, як підставу для призначення і проведення виплат. Також зазначив, що Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць СНД в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, якою керується позивач, не ратифікована Верховною радою України. Дана угода не регулює відносини між органом, який виплатив фізичній особі пенсію (ПФУ) і органом, який зобов'язаний відшкодовувати виплачені пенсії фізичним особам. Національним законодавством питання відшкодування Пенсійному фонду України витрат, пов'язаних з виплатою пенсій громадянам, які отримали трудове каліцтво чи профзахворювання на території країн СНД, не передбачено. Вказує, що відповідно до Порядку відшкодування витрат, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України, правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків від 04.03.2003 року №5-4/4, проведення розрахунків здійснюється на централізованому рівні між Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві України та Пенсійним фондом України. Крім того, представник позивача просив при винесенні рішення по справі застосувати ст. 100 КАС України та відмовити у задоволенні позову з врахуванням пропущення строку звернення до суду. Судом досліджені письмові докази, наявні у матеріалах справи. Розглянувши доводи, викладені позивачем у позовній заяві, Заслухавши у відкритому судовому засіданні пояснення представника відповідача, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позов слід задоволити частково. Суд виходив з наступного. [PERSON] помер [INFO] року внаслідок нещасного випадку на виробництві, який стався в Тюменській області, що підтверджується копією акта про нещасний випадок на виробництві (а.с.6-8), копією свідоцтва про смерть (а.с.8) та не заперечується відповідачем. Дочці [PERSON] призначена та виплачується пенсія по втраті годувальника з 01.04.2001 року. (а.с.9-17). Загальна сума боргу по виплаченій Управлінням Пенсійного фонду України і Дубенському районі пенсії по втраті годувальника становить 12452,00 грн. (а.с. 4, 5). Відповідач відмовився відшкодувати суми виплаченої позивачем пенсії у зв'язку з втратою годувальника, прийняти до заліку виплачені суми пенсії. Згідно статті 10 Закону України “Про пенсійне забезпечення” пенсійне забезпечення громадян здійснюється органами Пенсійного фонду України, а згідно статті 8 Пенсійний фонд, поряд з іншими надходженнями, формується за рахунок коштів, що відраховуються підприємствами на заходи соціального страхування. Відповідно до ст.81 Закону України “Про пенсійне забезпечення” призначення пенсій і оформлення документів для їх виплати здійснюється органами Пенсійного фонду України. Статті 21, 28 Закону України “Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності” передбачають обов'язок Фонду соціального страхування від нещасних випадків відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі його смерті при настанні страхового випадку, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, пенсію по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання; пенсію у зв'язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання. Збір та акумулювання страхових внесків здійснює Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань відповідно до статті 46 Закону України “Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності” та статей 1, 2 Закону України “Про страхові тарифи на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності”. Положення ч.2 п.5 ст.24 Закону України “Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності” встановлюють що, якщо після призначення застрахованій особі матеріальної допомоги чи надання соціальних послуг між Фондом соціального страхування від нещасних випадків і страховиками з інших видів соціального страхування виникають спори щодо понесених витрат, виплата здійснюється страховиком, до якого звернувся застрахований. При цьому страховик, до якого звернувся застрахований, має право звернутися до відповідного страховика з інших видів соціального страхування щодо відшкодування понесених ним витрат. Таким чином, витрати, понесені Пенсійним фондом України у зв'язку з виплатою пенсій, передбачених ст.ст. 37-49 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, підлягають відшкодуванню Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві. Відповідно до ч.2 ст.7 Закону України “Про страхові тарифи на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності” від 22.02.2001 року Фонд сплачує страхові виплати та надає соціальні послуги працівникам (членам їх сімей), які потерпіли на виробництві до 1 квітня 2001 року, з того часу, коли відповідні підприємства передали в установленому порядку Фонду документи, що підтверджують право цих працівників (членів їх сімей) на такі страхові виплати та соціальні послуги, або коли таке право встановлено в судовому порядку. Потерпілі, документи яких не передані до Фонду, продовжують отримувати належні виплати та соціальні послуги від свого роботодавця, Пенсійного фонду України та Фонду соціального страхування України. При цьому кошти, виплачені потерпілому страхувальником, зараховуються Фондом у рахунок його страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, а між страховиками з інших видів страхування і Фондом в подальшому відбуваються відповідні розрахунки. Міністерством юстиції України 16.05.2003 року зареєстрована постанова правління Пенсійного фонду України та правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 04.03.2003 року № 5-4/4, якою затверджено “Порядок відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України Пенсійному фонду України витрат, пов'язаних з виплатою пенсій по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсій у зв'язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання”. Згідно п.2 вказаного Порядку, останній визначає механізм відшкодування на централізованому рівні Фондом соціального страхування від нещасних випадків Пенсійному фонду витрат, пов'язаних з виплатою відповідних пенсій. Пунктом 5 Порядку передбачено, що органи Пенсійного фонду щомісяця проводять з відділеннями виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків звірку витрат по особових справах потерпілих, складають акт щомісячної звірки, в якому визначають загальну суму витрат, що підлягає відшкодуванню, та до 15 числа місяця, наступного за звітним, подають його відповідно головним управлінням Пенсійного фонду і управлінням виконавчої дирекції Фонду на місцях. Пунктом 6 Порядку передбачено, що головні управління Пенсійного фонду та управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на підставі поданих актів узагальнюють і узгоджують Довідку про відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків Пенсійному фонду України витрат, пов'язаних з виплатою відповідних пенсій, та до 20 числа місяця, наступного за звітним, подають її відповідно до Пенсійного фонду та Фонду соціального страхування від нещасних випадків. Пунктом 7 Порядку встановлено, що Фонд соціального страхування від нещасних випадків на підставі вищевказаної Довідки на централізованому рівні до 25 числа місяця, наступного за звітним, перераховує відповідні кошти Пенсійному фонду. Спір виник на стадії проведення звірки витрат по особових справах потерпілих та підписання актів щомісячної звірки з підстав неприйняття Фондом соціального страхування від нещасних випадків до заліку витрат на виплату пенсій громадянам, нещасний випадок з якими стався за межами України. Відповідно до ст. 3 Закону України “Про правонаступництво України” від 12.09.1991 року, закони Української РСР та інші акти, ухвалені Верховною радою Української РСР, діють на території України, оскільки вони не суперечать законам України, ухваленим після проголошення незалежності України. Стаття 9 зазначеного Закону передбачає, що всі громадяни Союзу РСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України, є громадянами України. Україна гарантує забезпечення прав людини кожному громадянину України незалежно від національної приналежності та інших ознак відповідно до міжнародно-правових актів про права людини. Відповідно до Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць СНД в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року держави-учасниці Співдружності мають зобов'язання щодо непрацездатних осіб, які отримали право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження до складу СРСР і реалізують це право на території держав-учасниць Угоди. Статтею 3 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року передбачено, що усі витрати, пов'язані із здійсненням пенсійного забезпечення за цією Угодою, несе держава, що надає забезпечення. Згідно статті 5 вказаної Угоди, ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав - учасниць Угоди. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України “Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності” особи, право яких на отримання відшкодування шкоди раніше було встановлено згідно із законодавством СРСР або законодавством України про відшкодування шкоди, заподіяної працівникам внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, пов'язаних з виконанням ними трудових обов'язків, мають право на забезпечення по страхуванню від нещасного випадку відповідно до цього закону. Отже, пенсії у зв'язку з втратою годувальника, якщо страховий випадок стався на території держав-учасниць Угоди, призначаються за законодавством України і виплачуються з коштів Пенсійного фонду України. Таким чином, Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України зобов'язаний відшкодовувати органам Пенсійного фонду України витрати на виплату пенсій, якщо нещасний випадок стався на території держав-учасниць Угоди. Разом з тим, обраний позивачем спосіб захисту (відновлення) порушеного права (зобов'язання відповідача прийняти до заліку виплачені сумі пенсії громадянам Шевчик Л.Д. та Шевчик О.С., включити до щомісячних актів звірок місячну суму пенсії даних громадян) суд вважає частково таким, що не відповідає змісту прав Управління Пенсійного фонду України. У разі незгоди на підписання актів з боку Фонду соціального страхування від нещасних випадків вимоги про стягнення мають вирішуватись у судовому порядку в судах адміністративної юрисдикції, а не шляхом пред'явлення вимог про підписання актів звірки. З правового змісту поняття прийняття до заліку вбачається, що це є проведення безготівкових розрахунків, при яких взаємні вимоги та зобов'язання боржників і кредиторів погашаються і рівнозначних сумах. А таким чином, вимога щодо зобов'язання відповідача прийняти до заліку виплачені сумі пенсії громадянам Шевчик Л.Д. та Шевчик О.С. в даному випадку не відображає способу захисту прав органу Пенсійного фонду. Порядок відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України Пенсійному фонду України витрат, пов'язаних з виплатою пенсій по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсій у зв'язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, не врегульовує спірних відносин, які виникли в цьому випадку, оскільки встановлене ним правило підписання актів звірки розрахунків розраховано на відсутність спору. У разі незгоди на підписання актів з боку Фонду соціального страхування від нещасних випадків вимоги про стягнення мають вирішуватися у судовому порядку. Такою є і практика Верховного Суду України, який в аналогічній справі №21-897, у постанові від 20 березня 2007 року вказав на те, що у разі незгоди на підписання актів з боку Фонду соціального страхування від нещасних випадків вимоги про стягнення мають вирішуватись у судовому порядку в судах адміністративної юрисдикції, а не шляхом пред'явлення вимог про підписання актів звірки. За таких обставин, позовна вимога позивача про зобов'язання відповідача прийняти до заліку виплачені сумі пенсії громадянам Шевчик Л.Д. та Шевчик О.С., включити до щомісячних актів звірок місячну суму пенсії даних громадян не підлягає до задоволення. Що ж до позовних вимог про стягнення виплаченої суми пенсії за період з 01.04.2001 року то відповідач наполягає на застосуванні строку звернення до адміністративного суду та вказує, що відповідно до ст. 99 КАС України, для звернення до адміністративного встановлюється річний строк з дня коли особа дізналася про порушення своїх прав. Сума виплаченої пенсії обумовленим громадянам не відшкодовувалася відповідачем за період з 01.04.2001 року по 31.06.2007 року більше року. А відтак, про порушення своїх прав позивач знав. Позивач не заявляв клопотань про поновлення строку звернення до адміністративного суду, причин не звернення до суду за період виплати пенсії з 01.04.2001 року по 31.06.2007 року не навів. Частиною 1 ст. 100 КАС України передбачено, що пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. За наведених обставин, позовні вимоги слід задоволити частково. Позивач не надав доказів понесення судових витрат, а відтак, у суду відсутні підстави для застосування ст. 94 КАС України.

Результат розгляду: granted