Рішення адміністративного суду від 2008-03-12 00:00:00+02

Позивач просив визнати частково протиправною постанову Правління Національного банку України від 29.03.2007р. за №101 зі змінами, внесеними постановою Правління Національного банку України від 17.05.2007р. за №183, на підставі якої, зокрема, із структури Центрального сховища Національного банку України виключене управління перевезення цінностей із скороченням чисельності та штату працівників ; скасувати наказ НБУ №1094 від 28.08.2007р., яким його звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України; визнати незаконним його звільнення з роботи з посади інкасатора-провідника відділу перевезення цінностей управління перевезення цінностей Центрального сховища Національного банку України та поновити на роботі на зазначеній посаді. Зазначав, що наказом №1094 від 28.08.2007р. він був звільнений з посади інкасатора-провідника відділу перевезення цінностей управління перевезення цінностей Центрального сховища Національного банку України у зв'язку із скороченням штату працівників та відмовою від працевлаштування (п. 1 ст. 40 КЗпП України). Підставою для звільнення став наказ НБУ №67 від 18.05.2007р. "Про скорочення штату працівників управління перевезення цінностей та організації інкасації Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київській області та управління перевезення цінностей Центрального сховища Національного банку України", виданий на виконання постанови Правління НБУ №101 від 29.03.2007р. "Про вдосконалення діяльності Національного банку України з перевезення цінностей та використання приміщень". Насправді, скорочення, на думку позивача, було проведене не з метою вдосконалення діяльності банку, а з метою розправи над працівниками управління перевезення цінностей Центрального сховища Національного банку України - членами профспілки "Захист справедливості", котрі неодноразово вимагали від адміністрації дотримання норм трудового законодавства, зокрема, з питань обліку робочого часу та оплати праці. Про упередженість адміністрації свідчить поспішність, з якою проведене скорочення, адже всупереч статті 22 Закону України "Про професійні спілки , їх права та гарантії діяльності", статті 49-4 КЗпП України не були проведені відповідні консультації з профспілкою, а також той факт, що функції інкасації, які виконував він як інкасатор-провідник, були збережені, при цьому вакантні посади інкасаторів були запропоновані працівникам, які не належали до профспілки "Захист справедливості". Звільнення, на думку [PERSON], проведене з порушенням чинного законодавства, оскільки зміни до штатного розпису затверджені неповноважною особою, адресоване профкому подання про його звільнення з роботи було виготовлене не на бланку НБУ України та без печатки, профком згоди на звільнення не дав, порушено частину 2 ст. 252 КЗпП України, перед звільненням йому пропонувались вакантні посади (робочі місця), що не відносились до державної служби, тоді як він мав статус державного службовця, а тепер його втратив, пропозиція іншої роботи була неконкретною, оскільки незрозуміло, від кого вона виходила, створена відповідачем комісія з відбору працівників для укомплектування посад та професій підрозділів з перевезення цінностей у Центральному сховищі, насправді, не працювала, всупереч ст.42 КЗпП не враховане його переважне право на залишення на роботі. Представник третьої особи підтримав доводи позивача. Представники відповідача проти позову заперечували. Зазначали, що Національний банк України, починаючи з 1997 року, проводить цілеспрямовану роботу з реорганізації та вдосконалення служби інкасації в країні, в рамках якої було проведене і скорочення посад інкасаторів-провідників. Відповідно до вимог ст. 22 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності", листом Центрального сховища Національного банку України (ЦС НБУ) від 13.04.2007р. №08-004/1252 було повідомлено ППО ВПС "Захист справедливості" ЦС НБУ про заплановане на липень 2007 року вивільнення працівників із зазначенням інформації про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень із зазначенням причин. Доводи позивача про переслідування адміністрацією банку членів профспілки представники відповідача вважають надуманими. Вважають, що посилання позивача на порушення відповідачем вимог ст. 42 КЗпП України є безпідставним. Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України, позивачу було запропоновано іншу роботу з урахуванням його кваліфікації, досвіду та наявності вакантних посад (робот), від якої він відмовився. Крім того, відповідач вважає рішення ППО ВПС "Захист справедливості" ЦС НБУ про ненадання згоди на розірвання трудового договору з позивачем необґрунтованим, оскільки вказане рішення не містить жодного посилання на норми законодавства України, які були порушені відповідачем під час проведення змін в організації виробництва і праці та скорочення чисельності служби інкасації. У запереченні відповідач зазначає, що позивач невірно розуміє та застосовує вимоги ст. 252 КЗпП України, оскільки зазначена норма стосується процедури звільнення працівників, обраних до складу виборного профспілкового органу, членом якого позивач не являється. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON]працював на посаді інкасатора-провідника відділу перевезення цінностей управління перевезення цінностей Центрального сховища Національного банку України. 29.03.2007р. Правління Національного банку України прийняло постанову №101 "Про вдосконалення діяльності Національного банку України з перевезення цінностей та використання приміщень", якою, зокрема, передбачалось виключення із структури Центрального сховища Національного банку України управління перевезення цінностей із скороченням чисельності та штату працівників. На виконання цієї постанови НБУ був виданий наказ №67 від 18.05.2007р. "Про скорочення штату працівників управління перевезення цінностей та організації інкасації Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київської області та управління перевезення цінностей Центрального сховища Національного банку України", а директором Центрального сховища - затверджений новий штатний розпис ЦС НБУ. Були скорочені, зокрема, всі посади інкасаторів-провідників. При цьому, директор Центрального сховища діяв в межах своєї компетенції, оскільки відповідно до підпункту 5.2 п. 5 Положення про Центральне сховище Національного банку України, затвердженого постановою Правління НБУ №326 від 21.08.2006р., він має право затверджувати штатний розпис Центрального сховища відповідно до встановленого в Національному банку порядку підготовки і затвердження штатних розписів та в межах затвердженої граничної чисельності працівників, укладати та розривати трудові договори (контракти) з працівниками Центрального сховища, видавати накази щодо їх переведення, заохочення, вирішувати інші питання трудових відносин відповідно до законодавства України про працю, тощо. Отже, зміни в організації виробництва і праці відповідача, що давали підстави для звільнення його працівників за п.1 ст.40 КЗпП , є очевидними. При цьому суд не входить в обговорення доцільності цих змін, оскільки це питання виходить за межі компетенції суду. Передбачені статтею 22 Закону України "Про професійні спілки , їх права та гарантії діяльності" та статтею 49-4 КЗпП України відповідні консультації з профспілкою були проведені у формі зустрічі представника роботодавця з керівником первинної профспілкової організації, чого не заперечував в суді представник профспілки. Конкретні форми таких консультації законом не визначені, тому доводи позивача та представника третьої особи про необхідність проведення колегіальних засідань-консультацій суд до уваги не приймає. У всякому разі, недотримання вимог закону що до таких консультацій сама по собі не може розцінюватись як обставина, що свідчить про незаконність звільнення працівника. Доводи позивача та представника третьої особи про те, що проведені відповідачем зміни в організації своєї діяльності, насправді, пов"язані з переслідуванням активних членів профспілки, суд вважає безпідставними. З поданих позивачем доказів вбачається, що між відповідачем та первинною профспілковою організацією профспілки "Захист справедливості" був певний конфлікт з питань відрахування членських внесків, надання приміщення для роботи виборного профспілкового органу, обліку та оплати праці, організації відпочинку. Частину порушених профспілкою питань вирішено на її користь. Проте причинний зв"язок цього конфлікту із заходами по зміні організації праці, в тому числі по скороченню посад інкасаторів-провідників, не доведений. Навпаки, подані відповідачем докази (списки) свідчать про те, що скорочення торкнулось посад і тих працівників, котрі не були членами зазначеної вище профспілки. В той же час, переважна більшість членів профспілки, чиї посади скорочувались, була працевлаштована відповідачем на інших посадах. Особистого конфлікту між позивачем та відповідачем, як роботодавцем, не було. Не було допущено порушень чинного законодавства і безпосередньо при звільненні позивача. Так, згідно із ст. 49-2 КЗпП України він був персонально попереджений про вивільнення не пізніше ніж за два місяці, чого сам не заперечував. У зв'язку з наступним вивільненням позивачу були запропоновані всі наявні у відповідача вакантні посади, які він міг би зайняти з врахуванням своєї освіти та кваліфікації, проте згоди на переведення його на запропоновані посади він не дав, що підтвердив і в судовому засіданні. Як вбачається із змісту адресованого йому попередження про вивільнення, пропозиція іншої роботи виходила від повноважної особи - в.о. голови Національного банку А.В.Шаповалова. Та обставина, що до скорочення посад позивач був державним службовцем, а запропоновані вакантні посади не відносились до категорії посад державних службовців, правового значення в даному випадку не має. Вирішуючи питання про вдосконалення своєї діяльності та вводячи в штат замість посад державних службовців інші посади, відповідач діяв в межах своїх повноважень, визначених статтею 64 Закону України "Про Національний банк України", відповідно до якої, питання функціонування державної служби у Національному банку та класифікації посад вирішує Правління Національного банку. Що стосується комісії з відбору працівників для укомплектування посад та професій підрозділів з перевезення цінностей у Центральному сховищі (пункт 3 наказу Національного банку України №67 від 18 травня 2007 року), то її створення та функціонування стосується внутрішньої діяльності відповідача і законом не регламентується. Тому ефективність та наслідки її діяльності не впливають на вирішення спірного питання. Доводи позивача та представника третьої особи про порушення відповідачем вимог ст.42 КЗпП є наслідком помилкового тлумачення ними положень цієї статті. За змістом згаданої норми, переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці обговорюється лише у випадку звільнення з роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП одного з декількох працівників, що займають однакові посади. В даному ж випадку, як вже зазначалось, були звільнені всі інкасатори-провідники, оскільки ця посада взагалі виключена із штатного розпису. Як вбачається з пояснень позивача та представника третьої особи, заявляючи про переважне право позивача на залишення на роботі, вони мали наувазі вакантні посади, не запропоновані позивачеві, на які були переведені інші працівники з числа колишніх інкасаторів-провідників. Ці правовідносини статтею 42 КЗпП не регулюються. Пропонуючи вакантну посаду одному із працівників, посади яких скорочуються, роботодавець при виборі кандидатури такого працівника вправі діяти на власний розсуд. Звільнення позивача з роботи проведене без згоди виборного органу профспілки, проте це не свідчить про незаконність звільнення. Відповідно до статті 39 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності", рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обгрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обгрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки. Судом встановлено, що 27 липня 2007 року відповідач в особі в.о. голови Національного банку України П.М. Сенищ, повноваження якого ніхто під сумнів не ставив, звертався до профспілки, членом якої був позивач, з поданням про надання згоди на розірвання трудового договору з ним. Зміст цього подання, зазначені в ньому підстави запланованого звільнення не дають підстав для двозначного тлумачення. 10 серпня 2007 року профспілка відмовила в наданні такої згоди. Суд вважає відмову необгрунтованою, оскільки фактично в ній не наведені обставини, які свідчили б про незаконність звільнення [PERSON] з роботи у зв"язку із скороченням посади, а лише ставиться під сумнів сама доцільність змін в організації діяльності Національного банку України. Стаття 252 КЗпП, на яку посилався позивач, не стосується спірних правовідносин, оскільки позивач не входив до складу виборного профспілкового органу. За таких обставин, коли судом не встановлено порушень закону при звільненні [PERSON] з роботи, його позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Результат розгляду: denied