Рішення адміністративного суду від 2008-07-07 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління праці та соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації Управління праці та соціального захисту населення Борівської районної державної адміністрації Харківської області, в якому просить зробити йому перерахунок щорічної допомоги на оздоровлення за 2005р. - 2007р., відповідно до частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та здійснити виплату цих коштів, посилаючись на те, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС другої категорії, а тому він має право на отримання різних пільг, компенсацій і допомоги, передбачених Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а саме: право на отримання щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат. Проте, нарахування та виплата вказаної соціальної виплати здійснювалася відповідачами в значно менших розмірах, ніж передбачено законодавством. Позивач в судове засідання не з'явився, надавши заяву про слухання справи у його відсутність. Представник відповідача - Головного управління праці та соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації в судове засідання не з'явився, надавши заяву про слухання справи у його відсутність та заперечення на адміністративний позов, в яких просить відмовити в задоволенні позовних вимог з урахуванням мінування річного строку позовної давності для звернення з адміністративним позовом. Представник відповідача Управління праці та соціального захисту населення Борівської районної державної адміністрації Харківської області в судове засідання не з'явився, надавши заяву про слухання справи у його відсутність та заперечення на адміністративний позов, в яких просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст.128 КАСУ суд вважає можливим вирішення справи у відсутності сторін на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Встановлено, що [PERSON] є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС другої категорії, що підтверджується посвідченням [NUMBER] від 01 червня 1993 року. Відповідно до ч.4 ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» для осіб, які є учасниками ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС другої категорії щорічна допомога на оздоровлення виплачується у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат. Згідно із ч.7 ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати. Згідно п.30 ст.71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», з метою приведення окремих норм законів у відповідність із цим Законом, дію зазначеної норми зупинено на 2007 рік. Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», виключно законами України визначається мінімальний розмір заробітної плати. Статтею 76 Закону України «Про Державний бюджет на 2007 рік» були встановлені наступні розміри мінімальної заробітної плати на відповідні періоди 2007 року, а саме: 400 гривень - з 01 січня по 31 березня 2007 року; 420 гривень - з 01 квітня по 30 червня 2007 року; 440 гривень - з 01 липня по 30 вересня 2007 року; 460 гривень - з 01 жовтня 2007 р. Зі змісту вимог законів України про встановлення розмірів мінімальних заробітних плат, законів України про Державний бюджет України, якими визначалися мінімальні розміри заробітних плат, не вбачається будь-яких обмежень щодо можливостей застосування розміру мінімальної заробітної плати з метою реалізації ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Рішенням Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 09 липня 2007 р. по справі «Про соціальні гарантії громадян» визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення статті 29, пункту 13 статті 71, пункту 30 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік». Також встановлено, що це рішення має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей зазначених законів, що визнані неконституційними. Конституційний Суд України дійшов висновку, що зупинення законом про Державний бюджет України дії інших законів України щодо надання пільг, компенсацій і гарантій, внесення змін до інших законів України, встановлення іншого (додаткового) правового регулювання відносин, ніж передбачено законами України, не відповідає статтям 1, 3, частині другій статті 8, частині другій статті 19, статтям 21, 22, пункту 1 частини другої статті 92, частинам першій, другій, третій статті 95 Конституції України. Згідно із ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Встановлений ще в 1996 році Постановою КМУ № 836 розмір щорічної допомоги на оздоровлення протягом багатьох років не змінювався і не відповідає розміру, встановленому іншими Законами України. При цьому відповідні закони не містили обмежень щодо застосування ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Оскільки ні Верховна Рада України, ні Кабінет Міністрів України в наступному будь-яких рішень із цих питань не приймали, то виходячи із загальних засад пріоритету законів над підзаконними актами при вирішенні даного спору застосуванню підлягає саме ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» і норма відповідного закону України про визначення мінімальної заробітної плати на момент виплати, а не Постанова № 836. Таким чином, виплата [PERSON] щорічної допомоги на оздоровлення, виходячи із розмірів, що встановлені Постановою Кабінету Міністрів України № 836 від 26 липня 1996р. «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», є неправомірною. Згідно вимог ст.8 КАСУ, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави та ст.9 КАСУ, де передбачено, що суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, таким є Конституція України, що відповідає принципу верховенства права, який закріплений в ст.8 Конституції України та ст.22 Конституції України, де передбачено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Тобто, не тільки Законом України „Про Державний бюджет України на 2007 рік”, Постановою Кабінету Міністрів України № 836 від 26 липня 1996 р. «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» встановлено порядок обчислення та розміри щорічної допомоги на оздоровлення, оскільки на думку суду це не відповідає ст.22 Конституції України, так як призводить до звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод громадянина, закріплених Конституцією України. А тому при таких обставинах, вказані дії відповідача - Управління праці та соціального захисту населення Борівської районної державної адміністрації Харківської області не можуть вважатися законними та обґрунтованими, оскільки вони направлені на звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод позивача, як громадянина, що суперечить вимогам Основного Закону України. Відповідно до ст. ст. 62, 63 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, а порядок застосування цього Закону визначається Кабінетом Міністрів України, рішення якого є обов'язковими для виконання органами виконавчої влади. Головним розпорядником коштів вищого рівня є Міністерство праці та соціальної політики України. Відповідно до пункту 5 статті 51 Бюджетного кодексу України, розпорядник бюджетних коштів, яким у даному випадку є Головне управління праці та соціального захисту населення облдержадміністрації на нижчому рівні, бере бюджетні зобов'язання та проводить видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, встановленими затвердженими кошторисами. До функцій головного управління не належить призначення, перерахунок та виплата соціальних допомог. Головне управління, як розпорядник коштів нижчого рівня, нижчого рівня. здійснює пропорційний розподіл коштів по районах області відповідно до наданої районами потреби в коштах та в межах фінансових надходжень по кожному коду бюджетної класифікації. А тому, головне управління, як орган виконавчої влади нижчого рівня, діяло в межах повноважень, передбачених законодавством, згідно з кошторисом розпорядників бюджетних коштів розпису Державного бюджету України та відповідності напрямів витрачання бюджетних коштів бюджетному асигнуванню. Також судом встановлено, що позивач звернувся до суду з вказаним позовом 01 квітня 2008 року, а позивні вимоги заявлені за період часу 2005-2007 рр. Відповідно до ст.99 КАСУ адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.100 КАСУ пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову. Враховуючи, що позивачем не надано доказів поважності причин пропущення строків звернення до адміністративного суду, то суд не має підстав для визнання причини пропуску такого строку поважною. Таким чином, суд вважає, що задоволенню не підлягають позовні вимоги в частині, щодо стягнення з відповідача на користь позивача недоотриманих сум щорічної допомоги на оздоровлення за 2005-2006 роки, в зв'язку з пропущенням строку звернення до адміністративного суду і підстав для поновлення цього строку суд не вбачає.

Результат розгляду: partial