Рішення адміністративного суду від 2008-06-12 00:00:00+03

У березні 2007 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що дії командування В/ч А 4515 по нарахуванню та виплаті надбавки за безперервну службу є незаконними, оскільки суперечать вимогам Указу Президента України № 389 від 05.05.2003 року «Про надбавки військовослужбовцям Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України та Управління державної охорони України за безперервну службу», адже належні їм надбавки фактично виплачувалась в значно меншому розмірі, ніж це передбачено зазначеним Указом Президента України. Постановою Замостянського районного суду м. Вінниці від 17 квітня 2007 року заявлений позов задоволено: стягнуто з В/ч А 4515 на користь [PERSON] 3906,93 грн., на користь [PERSON] 11776,41 грн., на користь [PERSON] 5067,75 грн., на користь [PERSON] 5831,49 грн., на користь [PERSON] 9044,08 грн., на користь [PERSON] 7273,21 грн., на користь [PERSON] 10441,46 грн. недоплаченої надбавки за безперервну військову службу відповідно до Указу Президента України № 389 від 05.05.2003 року. Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням, В/ч А 4515 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, та ухвалити нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог та стягнути з позивачів на користь В/ч А 4515 виплачені в порядку виконання оскаржуваного судового рішення грошові суми. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що Міністром оборони України відповідно до законодавства та з врахуванням наявного фонду грошового забезпечення встановлено лише граничні розміри надбавок без встановлення мінімальної межі їх виплат. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, що з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення у справі з таких підстав. Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 3, 202 ч. 1 п. 4 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Судом першої інстанції встановлено, що право позивачів на отримання надбавки в розмірі 70%, 50% та 90% встановлено вищезгаданим Указом Президента, а тому дії відповідача по його невиконанню є незаконними. Однак з таким висновком суду не можна погодитися з наступних підстав. Колегією суддів встановлено, що позивачі проходили дійсну військову службу в В/ч А 4515 та мали вислугу років: [PERSON] з 01.05.2003 року по 01.08.2005 року понад 10 років, з 01.08.2005 року - понад 15 років, а тому вважає, що надбавка мала йому виплачуватись у розмірі 30% та 50% відповідно; [PERSON] з 01.05.2003 року по 01.08.2003 року понад 15 років, з 01.08.2003 року - понад 20 років, а тому вважає, що надбавка мала йому виплачуватись у розмірі 70% та 90% відповідно; [PERSON] з 01.05.2003 року по 01.08.2004 року понад 10 років, з 01.08.2004 року - понад 15 років, а тому вважає, що надбавка мала йому виплачуватись у розмірі 30% та 50% відповідно; [PERSON] з 01.05.2003 року понад 15 років, а тому вважає, що надбавка мала йому виплачуватись у розмірі 50%; [PERSON] з 01.05.2003 року по 01.08.2005 року понад 15 років, з 01.08.2005 року - понад 20 років, а тому вважає, що надбавка мала йому виплачуватись у розмірі 50% та 70% відповідно; [PERSON] з 01.05.2003 року понад 15 років, а тому вважає, що надбавка мала йому виплачуватись у розмірі 50%; [PERSON] з 01.05.2003 року по 01.08.2006 року понад 20 років, з 01.08.2006 року -понад 25 років, а тому вважає, що надбавка мала йому виплачуватись у розмірі 70% та 90% відповідно. Зазначена надбавка виплачувалася позивачам в період з травня 2003 року (крім листопада - грудня 2003 року) у нижчому, на їх думку, розмірі. Судова колегія вважає, що дії військової частини по виплаті позивачам надбавки саме в такому розмірі не порушують вимог чинного законодавства. Так, пунктом 1 Указу Президента України від 05.05.2003 року № 389/2003 «Про надбавки військовослужбовцям Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Державного комітету у справах охорони кордону України та Управління державної охорони України за безперервну службу» було надано право Міністрові оборони України, Міністрові внутрішніх справ України, Голові Державної прикордонної служби України та Начальнику Управління державної охорони України встановлювати військовослужбовцям відповідно Збройних Сил України, внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України та Управління Державної охорони України, які мають високі результати у службовій діяльності, щомісячні надбавки за безперервну військову службу в Збройних Силах України, внутрішніх військах, у Державній прикордонній службі та Управління Державної охорони України у відсотках до грошового забезпечення, залежно від стажу служби в таких розмірах: понад 5 років - до 10 %, понад 10 років - до 30 %, понад 15 років - до 50 %, понад 20 років - до 70 %, понад 25 років - до 90 %. Порядок і умови виплати зазначених добавок визначається Міністром оборони України, Міністром внутрішніх справ України, Головою Державної прикордонної служби України та Начальником Управління державної охорони України. Наказом Міністра оборони України № 149 від 26 травня 2003 року затверджено Інструкцію про порядок і умови виплати щомісячної надбавки за безперервну службу в ЗС України та визначено, що розмір цієї надбавки встановлюється щорічно, виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, за рішенням Міністра оборони України. Судом першої інстанції не враховано, що розмір виплати надбавок встановлювався Міністром оборони України в межах його повноважень та фонду грошового забезпечення, затвердженого у кошторисах військових частин. Тобто законодавством визначено лише граничні розміри надбавок без обумовлення мінімальної межі здійснення таких виплат та надано право визначати їх розмір Міністру оборони з врахуванням стажу роботи військовослужбовців та наявного фонду забезпечення. Зазначене свідчить про відсутність порушень з боку відповідача ст.ст. 2 та 9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей». За таких обставин судова колегія вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, а тому в їх задоволенні належить відмовити. 04.04.2008 року відповідачем на адресу апеляційного суду була подана заява, в якій він в порядку повороту виконання судового рішення просить стягнути на його користь з позивачів виплачені їм суми, мотивуючи свої вимоги тим, що постанова Замостянського районного суду м. Вінниці від 17.04.2007 року виконана та з Військової частини А 4515 на користь позивачів були стягнуті відповідні суми. Зі змісту ст. 266 КАС України випливає, що поворот виконання постанови про присудження виплати заробітної плати чи іншого грошового утримання у відносинах публічної служби допускається, якщо скасована постанова була обґрунтована на повідомлених позивачем завідомо неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах. Зазначених фактів судовою колегією не встановлено. З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що поворот виконання постанови суду першої інстанції не може бути допущено.

Результат розгляду: denied