Рішення адміністративного суду від 2008-08-14 00:00:00+03

Заявлено адміністративний позов [PERSON] до Управління служби безпеки України у Вінницькій області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії щодо надання статусу інваліда війни 2 групи з видачею посвідчення. Позов мотивований наступним. [PERSON] проходив з 30.10.1978 року по 06.07.1998 року військову службу в органах Служби безпеки України. 10.06.1998 року був звільнений із військової служби за віком. 5 липня 1991 року підчас виконання службового завдання потрапив в дорожньо-транспорту пригоду, під час якої отримав черепно-мозкову травму та інші тілесні ушкодження. В результаті службового розслідування дані тілесні ушкодження були визнанні такими, що отримані під час виконання службових обов'язків. Після тривалого лікування продовжив службу до самого звільнення. Після звільнення почав лікуватись, після погіршення стану здоров'я було призначено 2 групу інвалідності. Вінницьким обласним центром медико-соціальної експертизи причиною інвалідності визнано захворювання, що отримано в період проходження військової служби. Після звернення 21.11.2007 року до медичної служби УСБУ у Вінницькій області з заявою про визнання інвалідом війни 2 групи, було надано відмову у визнанні інвалідом війни 2 групи. З підстав вище викладених позивач просив задовольнити позов. У судовому засіданні позивач позов підтримав та просив суд задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник в ідповідача проти заявленого позову заперечив, надав письмові заперечення, та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивача. Оцінивши подані докази, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи суд дійшов до наступного висновку. [PERSON] проходив з 30.10.1978 року по 06.07.1998 року військову службу в органах Служби безпеки України. 10.06.1998 року згідно наказу №39-ос був звільнений із військової служби за віком. 5 липня 1991 року підчас виконання службового завдання потрапив в дорожньо-транспорту пригоду, під час якої отримав отримав черепно-мозкову травму та інші тілесні ушкодження. В результаті службового розслідування дані тілесні ушкодження були визнанні такими, що отримані під час виконання службових обов'язків. Після звільнення розпочав лікування, а після погіршення стану здоров'я позивачеві було призначено 2 групу інвалідності, що підтверджується довідкою [NUMBER]. Вінницьким обласним центром медико-соціальної експертизи в довідці [NUMBER] причиною інвалідності визнано захворювання, що отримано в період проходження військової служби. 21.11.2007 року позивач звернувся до начальника УСБУ у Вінницькій області з заявою про визнання його інвалідом війни, так як травми були отримані під час виконання службових обов'язків. 20.12.2007 року позивачеві була надана відповідь, в якій зокрема зазначалось, що підстав для надання статусу інваліда війни немає. У відповідності до п.2 ч.2 ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту " передбачено, що До інвалідів війни належать також інваліди з числа військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов'язків військової служби, пов'язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами. В силу ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. У відповідності до п. 4 “Положення про медико-соціальну експертизу”затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 лютого 1992 р. N 83 визначено, що причинами інвалідності є - захворювання, одержане при виконанні обов'язків військової служби. Позивачем не надано доказів, що травма ним отримана при виконанні обов'язків військової служби. Відповідно до ст. ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Відповідно до ч.3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суб'єкти владних повноважень зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Результат розгляду: denied