Рішення адміністративного суду від 2008-06-18 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Ковельської виховної колонії управління ДДУПВП у Волинській області вул. Шевченка, 20 м. Ковеля про стягнення суми грошової допомоги при звільненні зі служби. Позов обгрунтував тим, що він наказом № 115 від 29.12.2007 року по особовому складу управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Волинській області звільнений з посади начальника відділу інтендантського та господарського забезпечення Ковельської виховної колонії у спеціальному званні підполковника внутрішньої служби у зв'язку з виходом на пенсію за вислугою років та через хворобу на підставі п.64 «б» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України. Вислуга років на день звільнення становить 20 років 05 місяців 05 днів у календарному обчисленні, а в пільговому - 25 років 06 місяців 07 днів. При звільненні йому повинна бути виплачена одноразова грошова допомога у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, що складає 27 808.60 гривень. Однак, про звільненні відповідачем було виплачено 16 685.16 гривень. Просить стягнути з відповідача суму грошової допомоги в розмірі 11 123.44 гривень. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю та просять стягнути з Ковельської виховної колонії недоплачену грошову допомогу при звільненні зі службу в розмірі 11 123.44 гривень. При звільненні з військової служби в 1990 році йому не виплачувалася вказана грошова допомога за службу в збройних силах СРСР. Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали, просять відмовити в його задоволенні. Пояснили, що відповідачем не було надано у виховну колонію грошовий атестат з попереднього місця служби ще в радянській армії, тому вони не можуть чітко знати, чи виплачена за попереднім місцем служби аналогічна допомога при звільненні. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представників відповідача та дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям матеріальне та інше забезпечення у розмірах, що стимулюють заінтересованість громадян України у військовій службі (стаття 9). Також, ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2). Судом встановлено, що позивач в 1990 році був звільнений із збройних сил СРСР у зв'язку із скороченням штатів та йому могла бути виплачена грошова вихідна допомога тільки за січень-липень 1990 року, а не за весь період служби в збройних силах. Тобто, з наданих суду документів вбачається, що позивач не отримував за вісім років служби у збройних силах СРСР вихідної допомоги, а тому керівництвом Ковельської виховної колонії безпідставно відмовлено в наданні вихідної допомоги за вказаний період, чим порушено права позивача. Зважаючи на те, що відповідачем, при обчисленні стажу служби [PERSON], були враховані роки служби в збройних силах СРСР, тому, вихідна одноразова допомога повинна була нараховуватись із вказаного строку служби, як це передбачено в ст.ст. 9, 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та в ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яка визначає, що військовослужбовцям при звільненні з військової служби за віком, станом здоров'я, командуванням виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Суд вважає, що в процесі судового розгляду справи представниками відповідача не надано суду доказів, які обгрунтовують рішення адміністрації колонії про зменшення суми виплати одноразової вихідної допомоги позивачу. Посилання сторони відповідача на те, що позивач не надав їм підтвердження про отримання чи неотримання в радянській армії аналогічної допомоги не може бути підставою для зменшення суми виплати вихідної допомоги передбачений чинним законодавством України, оскільки вони грунтуються на припущеннях. Сторони по справі не оспорюють та визнають правильність стажу роботи позивача, суму нарахувань за останній повний місяць роботи, з якої нараховується одноразова грошова допомога, тому, відповідно до ч. 3 ст. 72 КАС України, ці обставини не підлягають доказуванню. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Копією витягу з наказу Начальника Ачинського військового авіаційно-технічного училища імені 60-річчя ВЛКСМ від 03 вересня 1990 року № 291 стверджується, що виключено із списків особового складу училища [PERSON], з виплатою одноразової грошової допомоги за січень-липень 1990 року, звільненого з військової служби в запас по скороченню штатів, згідно наказу Міністра оборони СРСР від 07.07.1990 року № 0985. ( а.с.5 ) Копією витягу з наказу начальника управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Волинській області № 115о/с від 29.12.2007 року стверджується, що [PERSON] звільнено з посади начальника відділу інтендантського та господарського забезпечення Ковельської виховної колонії з 30.12.2007 року, з вислугою років у календарному обчисленні-20 років 06 місяців 08 днів та в пільговому обчисленні-25 років 07 місяців 17 днів. ( а.с.8 ) З довідки від 12.02.2008 року начальника Ковельської виховної колонії вбачається, що [PERSON]мав в листопаді 2007 року грошове забезпечення в розмірі 2 780.86 гривень. ( а.с.12 ) Судом встановлено, що на момент звільнення зі служби позивач [PERSON], мав вислугу років, яка дозволяла йому мати одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення, сума виплат обрахована у відповідності з вимогами чинного законодавства, а тому зменшення суми виплати одноразової грошової допомоги з 27 808.60 гривень до 16 685.16 гривень є необгрунтованими і суперечать загальним принципам захисту соціальних прав особи. Стаття 22 Конституції України встановлює, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Суд вважає, що забезпечення військовослужбовців одноразовою грошовою допомогою при звільненні є певною соціальною допомогою, підтримкою, додатком до основних джерел існування і спрямовані на реалізацію конституційного права кожного громадянина на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло (стаття 48 Конституції України). Таким чином, при поступленні на службу позивачу були державою гарантоване певне забезпечення і компенсації, які фінансуються із бюджету. Зупинення або звуження змісту і обсягу гарантованих Конституційних соціальних прав є недопустимим і не повинні погіршувати становище особи, а тому позивач має право отримувати всі передбачені законодавством виплати в повному розмірі. Судові витрати слід покласти на відповідача. На підставі ст.ст. 22, 48 Конституції України, ст.ст. 9, 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», ст.ст. 2, 9, 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»,

Результат розгляду: granted