Рішення адміністративного суду від 2008-04-17 00:00:00+03

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до головного управління МВС України в Автономної Республіки Крим про визнання бездіяльності неправомірною та зобов'язання винити певні дії. Позовні вимоги мотивовані тим, що 24 жовтня 2007 року він звернувся з заявою на ім'я заступника міністра МВС України, начальника ГУ МВС України в АР Крим Могільова А.В. у якому він просив відновити його у органах внутрішніх справ на посаді участкового інспектора міліції у званні капітана. У зв'язку з тим, що довгий період часу він не отримував на його заяву відповіді, він 25 грудня 2007 року знов направив рекомендованим листом з повідомленням аналогічну заяву, проте до теперішнього часу він не отримав відповідей на його заяви, у зв'язку з чим він та змушений звернутися до суду з даною позовною заявою. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, при цьому він пояснив, що дані про надходження листа позивача від 25 грудня 2007 року у них відсутні, а на лист позивача від 24 жовтня 2007 року ними у встановлений чинним законодавством термін було дано відповідь, у зв'язку з чим у задоволенні позову він просить відмовити. Дослідивши матеріли адміністративної справи, вислухавши думку сторін, суд вважає, що у задоволенні даного позову необхідно відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини (Рим 4 листопада 1950 року), ратифікованою Верховною радою України 17 липня 1997 року, кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов'язків або встановленні обґрунтованості будь - якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього , має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Складовою частиною справедливого судочинства є доступ до процедури з усіма атрибутами контролю, тобто право на судовий контроль органів державної влади. Конвенція про захист прав і основних свобод людини являється складовою частиною загальнонаціонального законодавства України. Згідно ст. 55 Конституції України права свободи громадян захищаються судом. Це означає, що суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України , іноземець, особа без громадянства вважають , що їхні права і свободи порушені або порушаються , створено або створюються перешкоди для їх реалізації, або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Положення Конвенції та Конституції України з цього питання відтворені в ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, частиною 1 якої передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно ст.. 20 ЗУ «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більш одного місяцю від дня їх надходження, а ті які не потрібують додаткового вивчення, невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляє особі, яка подала звернення. При цьому судом достовірно встановлено, що позивачем 24 грудня 2007 року була написана та спрямована на адресу відповідача рекомендованим листом з повідомленням заява про відновлення позивача на службі в ОВС України, що підтверджується копією конверту (а.с. 24). Аналогічна заява була направлена позивачем через корзину для повідомлень відповідача. Згідно копій заяв позивача, вони були отримані відповідачем 24 грудня 2007 року та 27 грудня 2007 року, про що свідчить відповідний штампи на заявах позивача. Дані заяви позивача були розглянуті у термін передбачений ст. 20 ЗУ «Про звернення громадян», та 14 січня 2008 року позивачу була дана відповідна відповідь. Даний факт підтверджується листом заступника начальника головного управління МВС України в АР Крим. Факт направлення відповіді позивачу, підтверджується наданою суду копією листів журналу обліку вхідної та вихідної кореспонденції. При цьому у супереч ст. 60 ЦПК України, суду не було надано доказів того, що позивач 24 жовтня 2007 року звертався до відповідача з будь - якою заявою. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що заснованих на законі підстав для визнання бездіяльності відповідача неправомірною та зобов'язання відповідача надати відповідь на раніше спрямовану позивачем заяву немає, у зв'язку з чим у задоволенні позову повинно бути відмовлено.

Результат розгляду: denied