Рішення адміністративного суду від 2008-03-25 00:00:00+02

21.12.2007 року Державний департамент інтелектуальної власності видав розпорядження № 108, яким Голова Держдепартаменту доручив директору Державного підприємства «Український інститут промислової власності»підпорядкувати у своє управління відділення розробки законодавства у сфері промислової власності. 25.12.2007 року директором Державного підприємства «Український інститут промислової власності»(Укрпатент) видано наказ № 106 «Про зміну структури Укрпатенту». В тексті зазначеного наказу зазначено, що він виданий на виконання розпорядження Держдепартаменту № 108 від 21.12.07р. Згідно наведеного наказу № 106 начальника відділу аналізу та планово-економічного обґрунтування зобов'язано внести зміни до Структури Державного підприємства «Український інститут промислової власності»(Укрпатент) шляхом виведення відділення розробки законодавства у сфері промислової власності з підпорядкування заступника директора та підпорядкувати директору Укрпатенту; начальника відділу кадрів зобов'язано внести зміни до наказу Укрпатенту від 21 травня 2007 року № 75-к «Про розподіл обов'язків між директором та заступниками директора Укрпатенту»та Положення про відділення розробки законодавства у сфері промислової власності; начальника загального відділу зобов'язано довести цей наказ до відповідних підрозділів. Підставами для визнання будь-якого акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів суб'єктів правовідносин, на регулювання яких видано спірний акт. Позивач вказує на ті обставини, що до видання оспореного розпорядження № 108 від 21.12.07р. відділення розробки законодавства у сфері промислової власності підпорядковувалось [PERSON] як заступнику директора Укрпатенту. Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин. Залежно від компетенції органу, який прийняв такий документ, і характеру та обсягу відносин, що врегульовано ним, акти поділяються на нормативні і такі, що не мають нормативного характеру, тобто індивідуальні. Нормативний акт - це прийнятий уповноваженим державним чи іншим органом у межах його компетенції офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, носить загальний чи локальний характер та застосовується неодноразово. Акти ненормативного характеру (індивідуальні акти) породжують права і обов'язки тільки у того суб'єкта (чи визначеного ними певного кола суб'єктів), якому вони адресовані. Конституційним Судом України у рішенні по справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення підпункту 2 пункту 3 розділу IV Закону України "Про Конституційний Суд України" стосовно правових актів органів Верховної Ради України (справа про акти органів Верховної Ради України) від 23.06.97р. № 2-зп, справа № 3/35-313), було сформовано правову позицію, відповідно до якої визначено, що за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію. На підставі наведеної правової позиції суд приходить до висновку, що предметом даного адміністративного позову є оскарження акту ненормативного характеру. Форми, найменування і порядок прийняття актів державними чи іншими органами залежать від місця даного органу в системі відповідних органів та його компетенції і регламентуються Конституцією України, відповідними законами України та положенням (статутом) про такий орган. Відповідно до ст. 113 Конституції України Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, якій у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України. Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання. Акти Кабінету Міністрів України підписує Прем'єр-міністр України (ст. 117 Конституції України). Закон України від 21.12.2006р. № 514-V «Про Кабінет Міністрів України»встановив організацію, повноваження та порядок діяльності Кабінету Міністрів України. Відповідно до положень цього Закону Кабінету Міністрів України надані повноваження розробляти та здійснювати заходи, спрямовані на вдосконалення системи органів виконавчої влади з метою підвищення ефективності їх діяльності та оптимізації витрат, пов'язаних з утриманням апарату управління; утворювати, реорганізовувати та ліквідувати міністерства та інші центральні органи виконавчої влади відповідно до закону в межах коштів, передбачених у Державному бюджеті України на утримання органів виконавчої влади, затверджувати положення про зазначені органи тощо (ст. 21 Закону). Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 20.06.2000р. № 997 затверджено Положення про Державний департамент інтелектуальної власності. Згідно норм наведеного Положення Державний департамент інтелектуальної власності є урядовим органом державного управління, що діє у складі Міністерства освіти і науки і йому підпорядковується. Абзацом п'ятим пункту 4 Положення передбачено, що Держдепартамент відповідно до покладених на нього завдань, розробляє пропозиції щодо вдосконалення законодавства з питань, що належать до його компетенції, і вносить їх на розгляд Міністра освіти і науки України. Пунктом 2.1 статті 2 Статуту Державного підприємства «Український інститут промислової власності»визначено, що Інститут знаходиться у сфері управління Міністерства освіти і науки України та Держдепартаменту. Абзацом 3 пункту 3.1 статті 3 Статуту передбачена участь Інституту у розробці пропозицій щодо вдосконалення законодавства в сфері охорони промислової власності. Для цих цілей в Інституті створене відділення розробки законодавства в сфері промислової власності, в якому працює 26 чоловік. Представник відповідача у судовому засіданні зазначив, що оскаржуваним розпорядженням Держдепартаменту від 21 грудня 2007 року № 108 було доручено директору Інституту підпорядкувати у своє управління відділення розробки законодавства у сфері промислової власності з метою посилення контролю за підготовкою проектів законів, міжнародних договорів, відомчих нормативних актів. Згідно частини другої статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Частина друга статті 19 Конституції України зобов'язує органи державної влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Зазначені конституційні вимоги поширюються на всі без винятку органи державної влади, у тому числі й на компетенцію відповідача. З урахуванням принципів здійснення державної влади, виконання основних функцій держави та завдань органів виконавчої влади полягає у відповідності таких дій Конституції та законів України. Для реалізації завдань, функцій та інтересів держави в процесі державного управління створюються спеціальні органи, які діють в межах своїх повноважень. Саме ця особливість визначає при здійсненні державної тарифної політики право та обов'язок саме урядового органу на встановлення відповідних тарифів, оскільки держава не вправі відмовитися від виконання своїх обов'язків. Відповідно до положень, закріплених статтею 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно п. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Статтею 73 Господарського кодексу України передбачено, що державне унітарне підприємство утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління. Орган державної влади, до сфери управління якого входить підприємство, є представником власника і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. Найменування державного унітарного підприємства повинно містити слова "державне підприємство". Органом управління державного унітарного підприємства є керівник підприємства, який призначається органом, до сфери управління якого входить підприємство, і є підзвітним цьому органові. Відповідно до статті 7 Статуту ДП «Український інститут промислової власності»управління Інститутом здійснюється на основі поєднання прав Міністерства освіти і науки України щодо господарського використання державного майна та принципів самоврядування трудового колективу. Керівником Інституту є директор, який діє на засадах єдиноначальності: наймання директора здійснює Міністерством, на контрактній основі, за погодженням з Департаментом. Як вбачається із тексту розпорядження, Держдепартамент не втручався ні в господарську діяльність, ні в структуру Інституту. А діяв в межах і в спосіб, що передбачені Положенням про Держдепартамент та Статутом Інституту. Питання, які наведені в розпорядженні, не стосуються трудових прав позивача або охоронюваних законом інтересів, що відносяться до його трудової діяльності. Розпорядження дано директору, який управляє всім Інститутом і може бути безпосереднім куратором будь-якого відділення ввіреного йому підприємства. З огляду на викладене, розпорядження № 108 видано в межах компетенції Держдепартаменту та не порушує права позивача, як члена трудового колективу, а тому суд приходить до висновку про відсутність порушення права фізичної особи у сфері публічно-правових відносин, як це передбачено вимогами ст. 3 КАС України. За таких обставин, позов визнається судом необгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Результат розгляду: denied