Рішення адміністративного суду від 2008-09-25 00:00:00+03

Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію [NUMBER] [PERSON] (надалі - Позивач) зареєстрований Оболонською районною у м. Києві державною адміністрацією 28.01.2003 року як фізична особа - підприємець, ідентифікаційний [NUMBER]. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість [NUMBER] Позивач є платником податку на додану вартість. Відповідно до довідки Головного управління статистики у м. Києві від 29.09.2006 року основним видом діяльності Позивача є діяльність по наданню послуг з перевезення автомобільним транспортом пасажирів та вантажів, яку Позивач здійснює на підставі ліцензії [NUMBER], виданої Державним департаментом автомобільного транспорту 30.11.2007. та платником податку на додану вартість, що підтверджується свідоцтвом Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця від 28.01.2003 та свідоцтвом про реєстрацію платника ПДВ [NUMBER]. 19.12.2006 року Позивач подав до податкового органу за місцем його реєстрації декларацію з податку на додану вартість за листопад 2006 року, в якій у рядку 25 зазначив суму, що підлягає бюджетному відшкодуванню у розмірі 2969,00 грн. Відповідно до п.п.7.7.5. п.7.5 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" протягом 30 днів, наступних за днем отримання податкової декларації, податковий орган проводить документальну невиїзну перевірку (камеральну) заявлених у ній даних. За наявності достатніх підстав вважати, що розрахунок суми бюджетного відшкодування було зроблено з порушенням норм податкового законодавства, податковий орган має право протягом такого ж строку провести позапланову виїзну перевірку (документальну) платника для визначення достовірності нарахування такого бюджетного відшкодування (далі Закон № 168). На підставі вищенаведеного та направлення від 17.04.2007 № 658/17, а також наказу ДПІ у Оболонському районі м. Києва (надалі - Відповідач) № 709 від 17.04.07 у період з 17.04.2007 по 12.04.2007 Відповідачем була проведена позапланова виїзна перевірка з питань достовірності нарахування Позивачем суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника за листопад 2006 року. 25.04.2007 за результатами, проведеної перевірки складено акт № 327-17-4-2402011154 (далі Акт), який підписаний Позивачем з зазначенням про незгоду з висновками акту. У Акті (аркуш 6) вказано, що "причини заниження обсягу податкових зобов'язань в розмірі 2336,00 грн., викладено в пп. 3.2.1. п.3.2. акту перевірки від 19.04.2007 року N 327-17-4-242011154." та що "причини завищення обсягу податкового кредиту у розмірі 630 грн. викладено в пп. 3.2.2. п.3.2. акту перевірки від 19.04.2007 року № 327-17-4-242011154", а саме: в п. п. 3.2.1 акту перевірки від 19.04.07Відповідачем зазначено, що з урахуванням звичайної ціни, орендна плата за нежитлове приміщення загальною площею 119,4 м2, що знаходиться за адресою: м Київ, вул. Ентузіастів, буд.11 за один квартал складає 18 268,20 гри. (в т.ч. ПДВ 3 044,70 грн.). Так як, суб'єктом господарювання до розділу І податкової декларації з ПДВ за серпень 2006 року включено операції щодо здавання в оренду нежитлового приміщення в обсязі 2 250,00 грн. (в т.ч. ПДВ 375,00 грн.) відповідно до податкової накладної № 36 від30.08.2006р., за жовтень 2006 року - 400,00 грн. (в т.ч. ПДВ 333,34 грн.) відповідно до податкових накладних № 46 від 23.10.2006р. та № 48 від 24.10.2006р., за звітний період Позивачу донараховано податкові зобов'язання в розмірі 2 336,00 грн. Крім того, в п.п. 3.2.2 акту перевірки від 19.04.07 вказано , що в порушення пп.7.2.6 п.7.2 ст.7 ЗУ №168/97-ВР Позивачем до податкового кредиту за жовтень 2006р. включено суми ПДВ з придбання дизельного пального в розмірі 630,39 грн. по чекам, які не відповідають вимогам даного Закону. Таким чином, Позивачем завищено податковий кредит за жовтень 2006 р. на 630 грн. Отже, відповідно до висновку Акту, перевіркою крім іншого встановлено, порушення Позивачем п. 4.1 ст. 4, пп.7.2.6 п.7.2, пп.7-4.1 п.7.4 та п.п.7.7.4 п.7.7 ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість" №168/97-ВР від 03.04.1997 року зі змінами та доповненнями, п. 5.11 та пп. 5. 12. 4 п. 5.12 ст. 5 Порядку заповнення та подання податкової декларації з податку на додану вартість, затвердженого наказом ДПА України № 166 від 30.05.1997 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 09.07.1997 року за" №250/2054 у результаті чого Позивачем завищено заявлену суму бюджетного відшкодування за листопад 2006 року у розмірі 2969,00 грн. На підставі зазначеного Акту Відповідачем 28.04.2007 року прийнято податкове повідомлення-рішення № 0004051704/0, яким Позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 2969,00 грн. Відповідно до ч. З ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Як підтверджується матеріалами справи між, товариством з обмеженою відповідальністю "АСМАП-Сервіс" та Позивачем було укладено договір купівлі-продажу пального та його відпуску за електронною карткою від 01.08.2006р. № 83-П-06 Згідно п.1.1. договору, продавець зобов'язується передати певну кількість пального у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти пальне і сплатити за нього певну грошову суму на умовах договору. Згідно п.1.3. договору право власності на певну кількість пального переходить від Продавця до Покупця в момент його передачі, підтвердженням чому можуть служити видаткові документи або чеки терміналів, що оформлюються безпосередньо в момент фактичного отримання пального з АЗС. Згідно звіту за дисконтними картами за період з 01.08.2006 р. по 31.08.2006 р., податковій накладній від 31.08.06 р. № 1927 на загальну суму з ПДВ 8145,90 грн., податковій накладній від 31.08.06 р. № 1877 на суму 3374,40 грн., звіту за дисконтними картами за період з 01.09.06 р. по 30.09.06р., податковій накладній від 30.09.06 р. № 2207 на загальну суму 9669,77грн., податковій накладній від 30.11.2006 року № 2699 на загальну суму з ПДВ 12 742,87 грн., видатковій накладній № РН-0001122 від 30.11.2006 року на загальну суму з ПДВ 12 742,87 грн., податковій накладній від 31.10.2006 року № 2473 на загальну суму з ПДВ, видатковій накладній № РН-0001016 від 31 жовтня 2006 року на загальну суму з ПДВ 8354,78 грн. на виконання умов вищезазначеного договору Продавець передав, а Покупець прийняв оплатив та прийняв дизельне паливо. Відповідно до пункту 1.7 статті 1 Закону 168 податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом. Відповідно до підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону 168 датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку і оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг). Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податків в звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обороту) і основних фондів або нематеріальних активів, що підлягають амортизації. Таким чином, у даному випадку податкові накладні є документом, який підтверджує сплату покупцем податку на додану вартість в ціні товару. Таким чином, суд вважає висновки, викладені Відповідачем в п.3.2.2 акту перевірки від 19.04.2007 року, щодо неправомірного включення Позивачем до податкового кредиту 630,0 грн. ПДВ за чеками, які по формі не відповідають вимогам пп. 7.2.6. п. 7.2. ст. 7 Закону «Про ПДВ», безпідставними, оскільки є факт отримання податкової накладної. Щодо висновків акту перевірки від 19.04.2007, викладених Відповідачем у п.п.3.2.1 про необхідність дорахування Позивачу 2 336,00 грн., у зв'язку з невідповідністю ціни орендної плати за передане Позивачем СПД [PERSON] в тимчасове користування на правах оренди нежитлове приміщення загальною площею 119,4 м2, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Ентузіастів, буд. 11 та належить Позивачу на праві власності, звичайній ціні, суд вважає їх необгрунтованими та такими, що не відповідають дійсним обставинам виходячи з наступного. По-перше, 01.07.2006 між Позивачем, як орендодавцем, та СПД [PERSON], як орендарем, укладено договір оренди № 1, у відповідності до якого Позивач надав у тимчасове користування на правах оренди нежитлове приміщення загальною площею 50,00 м. кв., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Ентузіастів, буд. 11, з встановленою орендною платою 2250,00 грн. в квартал (в т.ч. ПДВ 375,00 грн.). При цьому, як встановлено судом висновки акту перевірки Позивача в цій частині не відповідають фактичним обставинам у справі, оскільки ґрунтуються виходячи з переданого у користування приміщення загальною площею 119, 4 м. кв. По-друге, відповідно до п. 4.1. ст.4 Закону 168 база оподаткування операції з поставки товарів (послуг) визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, визначеної за вільними цінами, але не нижче за звичайні ціни. Згідно п. 1.18. ст. 1 Закону 168 звичайні ціни розуміються та застосовуються за правилами, визначеними пунктом 1.20. ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», у відповідності до приписів якого, якщо не встановлено інше, звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору. Якщо не доведене зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін. Справедлива ринкова ціна - це ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати за відсутності будь-якого примусу, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг. Ідентичні товари (роботи, послуги) - товари (роботи, послуги), що мають однакові характерні для них основні ознаки. Під час визначення ідентичності товарів беруться до уваги, зокрема, їх фізичні характеристики, які не впливають на якісні характеристики і не мають суттєвого значення для визначення ознак товару, якість і репутація на ринку, країна походження та виробник. Незначні відмінності в їх зовнішньому вигляді можуть не враховуватись. Підпунктом 1.20.2. п. 1.20 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»встановлено, що для визначення звичайної ціни товару (робіт, послуг) використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару (роботи, послуги) договори з ідентичними (однорідними) товарами (роботами, послугами) у співставних умовах. Зокрема, враховуються такі умови договорів, як кількість (обсяг) товарів (наприклад, обсяг товарної партії), строки виконання зобов'язань, умови платежів, звичайних для такої операції, а також інші об'єктивні умови, що можуть вплинути на ціну. При цьому умови договорів на ринку ідентичних (у разі їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) визнаються співставними, якщо відмінність між такими умовами суттєво не впливає на ціну, або може бути економічно обґрунтована. При цьому враховуються звичайні при укладанні угод між непов'язаними особами надбавки чи знижки до ціни. Зокрема, але не виключно, враховуються знижки, пов'язані з сезонними та іншими коливаннями споживчого попиту на товари (роботи, послуги), втратою товарами якості або інших властивостей; закінченням (наближенням дати закінчення) строку зберігання (придатності, реалізації); збутом неліквідних або низьколіквідних товарів; маркетинговою політикою, у тому числі при просуванні товарів (робіт, послуг) на ринки; наданням дослідних моделей і зразків товарів з метою ознайомлення з ними споживачів. З огляду на зміст викладеної норми, при визначенні рівня звичайних цін слід враховувати висновки установ, організацій, що спеціалізуються у відповідній сфері діяльності, щодо рівня звичайних, ринкових цін на вказані ідентичні послуги у відповідний період та інформацію про укладені на момент надання послуг договори з ідентичними послугами у співставних умовах. Відповідно до п.п. 1.20.8. ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»обов'язок доведення того, що ціна договору не відповідає рівню звичайної ціни у випадках, визначених цим Законом, покладається на податковий орган у порядку, встановленому законом. При проведенні перевірки платника податку податковий орган має право надати запит, а платник податку зобов'язаний обґрунтувати рівень договірних цін або послатися на норми абзацу першого підпункту 1.20.1. цього пункту. Разом з цим, п. 13 Указу Президента України «Про деякі заходи з дерегулювання підприємницької діяльності» №817/98 від 23.07.1998 передбачено, що індикативні або звичайні ціни на товари (роботи, послуги) для застосування їх у податкових або митних цілях установлюються на підставі статистичної оцінки рівня цін реалізації таких товарів (робіт, послуг) на внутрішньому ринку України, яка проводиться уповноваженим державним органом у визначеному ним порядку. Індикативні або звичайні ціни не можуть встановлюватися органами виконавчої влади, які використовують їх для нарахування та стягнення податків і зборів (обов'язкових платежів) та неподаткових платежів, крім випадків відсутності статистичних даних про рівень цін на окремі види товарів (робіт, послуг). Функції органів податкової служби всіх рівнів визначені ст.ст. 8-10 Закону України «Про державну податкову службу в Україні». Права органів державної податкової служби всіх рівнів встановлені ст. 11 зазначеного Закону. Але в жодній з цих статей не встановлено право або функцію органів державної податкової служби встановлювати рівень звичайних цін. Однак, як встановлено судом Відповідачем для встановлення звичайної ціни не використовувалася статистична оцінка рівня цін реалізації таких товарів (робіт, послуг) на внутрішньому ринку України, яка проводиться уповноваженим державним органом; при використанні відповідей від підприємств, що надають ідентичні послуги, в інформації не було зазначено будь-яку ідентичність фізичних характеристик приміщення (відсутність або наявність переобладнання під вид діяльності, меблів, ремонту, оздоблення тощо). За вищевикладених обставин, суд дійшов висновку про недоведеність Відповідачем рівня звичайних цін застосованих до операції надання в оренду нежитлового приміщення Позивачем та у зв'язку з чим, суд вважає неправомірним збільшення податкового зобов'язання з ПДВ. До також висновку прийшла ДПА у м. Києві у рішенні від 08.10.2007 року № 367/3/25-114 про результати розгляду скарги Позивача на податкові повідомлення рішення Відповідача від 27.07.07 № 0004451704/1, що не заперечується Відповідачем. На запитання суду чому перевіряючим не враховано позиція ДПА ум. Києві під час проведення перевірки Позивача, представник Відповідача зазначив що рішення ДПА ум. Києві від 08.10.07 надійшло до відповідача пізніше складання акту перевірки № 327-17-4-2402011154. Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд прийшов до висновку, що Відповідачем не доведено правомірність прийняття ним податкового повідомлення-рішення від 28.04.2007 № 0004051704/0, у зв'язку з чим дане податкове повідомлення-рішення підлягаює скасуванню. Відповідно до ч. 1 статті 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Результат розгляду: granted