Рішення адміністративного суду від 2008-06-20 00:00:00+03

[PERSON] звернулася до Вінницького окружного адміністративного суду в інтересах [PERSON] з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Чечельницької районної державної адміністрації у Вінницькій області про визнання протиправним Рішення Управління щодо відмови у виплаті [PERSON] компенсаційних виплат по догляду за інвалідом війни [PERSON] та зобов'язання відповідача призначити та виплатити [PERSON] соціальну допомогу по догляду за інвалідом війни І групи [PERSON] з 01.06.2006 року. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON], у зв'язку із віком та перенесеним інсультом потребує стороннього догляду. Згідно із ч. 2 ст.4 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” захист інвалідів з боку держави полягає у наданні грошової допомоги, засобів пересування, протезування, орієнтації та сприйняття інформації, пристосування житла, у встановленні опіки або стороннього догляду. З 20 червня 2004 року, з часу встановлення необхідності стороннього догляду за [PERSON], за ним доглядала [PERSON], яка проживала на одній вулиці з позивачем. Управлінням праці та соціального захисту населення Чечельницької райдержадміністрації до 01.06.2006 року [PERSON] виплачувалася компенсація фізичним особам, які надають соціальні послуги у розмірі 7 гривень щомісячно, однак, після того як розмір компенсації було підвищено до 74,4 грн. її виплата припинилася. Коли [PERSON] звернулася із запитом до Управління про причини припинення виплати соціальної допомоги по догляду, отримав відповідь, що виплата допомоги є недоцільною, оскільки [PERSON]. не потребує стороннього догляду. Крім того, відмова у виплаті допомоги відповідачем також була мотивована тим, що гр-ка [PERSON] не проживає разом з [PERSON] і не може здійснювати за ним постійного нагляду, а реальний догляд за позивачем здійснює його дочка [PERSON]. Враховуючи викладені обставини, позивач вважає відмову Управління у призначені та виплаті компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги, неправомірною та такою що порушує її права, а тому вона була змушена звернутися до суду з позовом В судове засідання позивач не з'явилася, проте [PERSON] надіслала суду письмову заяву, згідно із якою просила розгляд справи проводити без її участі, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Натомість, представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, суду пояснила, що Управління праці та соціального захисту населення Чечельницької райдержадміністрації у Вінницькій області правомірно відмовило [PERSON] у встановлені та виплаті грошової компенсації фізичним особа, які надають соціальні послуги, оскільки жодних правових підстав, передбачених Порядком призначення і виплати компенсації фізичним особами, яка надають соціальні послуги затвердженого постановою КМУ від 29 квітня 2004 року №558, не існує. Враховуючи викладене, представник відповідача вважає позовні вимоги безпідставними та просить у задоволенні позову відмовити. Разом з тим, представник відповідача в судовому засіданні зазначила, що [PERSON] може звернутися до Управління праці та соціального захисту населення для оформлення допомоги, яка надається окремим громадянам відповідндо до Постанови КМУ від 26 листопада 1996 року №832. Заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши матеріали адміністративної справи, дослідивши та оцінивши надані у справу докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом у справ встановлено, що [PERSON] є інвалідом війни І групи, що підтверджується відповідним посвідченням в матеріалах справи, крім того, також має пільги відповідно до Закону України „Про статус і соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”. Згідно із довідкою [NUMBER] [PERSON] потребує постійного стороннього догляду. З Акту обстеження матеріально-побутових умов проживання отримувача соціальних послуг та вивчення висновків лікарсько-консультативної комісії або медико-соціально експертної комісії від 31 січня 2008 року судом встановлено, що надання послуг [PERSON] є недоцільним, оскільки вона не проживє разом із [PERSON] і не здійснює за ним постійного нагляду. Разом з тим, [PERSON] проживає зі своєю дочкою [PERSON], яка здійснює за ним постійний нагляд, що підтверджується відповідною довідкою в матеріалах адміністративної справи. На підставі вищезазначеного Акту Управлінням праці та соціального захисту Чечельницької РДА було відмовлено [PERSON] в надані компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги, про що її було повідомлено згідно повідомлення №118 про відмову в наданні компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги. Крім того, відповідно до листа Чечельницької районної державної адміністрації Вінницької області позивачеві було запропоновано звернутися до Управління праці та соціального захисту населення для оформлення державної допомоги окремим категоріям громадян згідно із Постановою КМУ від 26 липня 1996 року №832. Суд вважає дії Управління праці та соціального захисту Чечельницької районної державної адміністрації правомірними, і відмовляючи у задоволенні позову, виходить з наступного. Відповідно до ст. 4 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” діяльність держави щодо інвалідів виявляється у створенні правових, економічних, політичних, соціально-побутових і соціально-психологічних умов для задоволення їх потреб у відновленні здоров'я, матеріальному забезпеченні, посиленій трудовій та громадській діяльності. Соціальний захист інвалідів з боку держави полягає у наданні грошової допомоги, засобів пересування, протезування, орієнтації і сприйняття інформації, пристосованого житла, у встановленні опіки або стороннього догляду, а також пристосуванні забудови населених пунктів, громадського транспорту, засобів комунікацій і зв'язку до особливостей інвалідів. П. 1 Порядку призначення і виплати компенсацій фізичним особам, які надають соціальні послуги, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2004 року №558 передбачено, що непрацюючим фізичним особам, які постійно надають послуги громадянам похилого віку, інвалідам, дітям-інвалідам, хворим, які не здатні до самообслуговування і потребують постійної сторонньої допомоги, призначається компенсаційна виплата. У відповідності до п. 14 Порядку виплата компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги, і покриття витрат на її доставку провадят за рахунок коштів місцевих бюджетів. Цим Порядком також передбачено розміри надання компенсаційної виплати та підстави її виплати. Однак, як вбачається з Порядку основною підставою для надання вказаної компенсації є надання послуг громадянам, які потребують допомоги, на постійній основі. А як встановлено судом і вбачається з дослідженого Акту обстеження соціально-побутових умов, [PERSON] не проживає разом із [PERSON] і у порушення вимог Порядку не здійснює за ним постійний нагляд. Крім того, [PERSON] згідно із довідкою виконавчого комітету Вербської сільської ради Чечельницького району Вінницької області від 17.03.2008 року №341 проживає разом зі своєю дочкою, яка фактично постійно доглядає за ним. Таким чином, комісія у складі голови сільської ради Блиндура С.А., дирекотора територіального центру Гарник Л.Г. та завідувача відділення соціальної допомоги на основі акту перевірки матеріально-побутових умов правомірно відмовила у призначенні компенсаційних виплат, які здійснюються за рахунок місцевого бюджету, оскільки в даному випадку Управління праці як структурний підрозділ Чечельницької районної державної адміністрації відповідно до ст. 22 Бюджетного кодексу України є розпорядником коштів місцевого бюджету і воно вирішує правомірність їх використання. Разом з тим, відсутність правових підстав на отримання позивачем компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги, не позбавляє [PERSON] права звернутися за отиманням державної допомоги відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року №832 "Про підвищення розмірів державної допомоги окремим категоріям громадян", що і не заперечувалося представником відповідача під час судового засідання і також було їй запропоновано в листі Чечельницької районної державної адміністарції у Вінницькій області. Дослідивши матеріали адміністративної справи, обставини встановлені в судовому засіданні та проаналізувавши чинне законодавство, суд дійшов висновку про те, що відсутні правові підстави для призначення та виплати [PERSON] компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги. Як передбачено ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілям, на досягнення яких спрямоване це рішення; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суб'єкти владних повноважень зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. На підставі вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що Управління праці та соціального захисту населення Чечельницької райдержадміністрації Вінницької області відмовляючи [PERSON] у призначенні компенсаційних виплат діяло на підставі, у межах наданих йому повноважень та у спосіб, що передбачено діючим законодавством України. А тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Згідно зі ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Результат розгляду: denied