Рішення адміністративного суду від 2008-05-19 00:00:00+03

22.01.2008 ДП ВГО "Союз організацій інвалідів України" "Фаворит-Плюс" на підставі зовнішньоекономічного контракту від 20.12.2006 №571-к, укладеного з ВАТ «Тейковський ХБК»(Росія), імпортувало на митну територію України товар (текстильна продукція) та подало до Київської регіональної декларацію та інші документи для митного контролю і митного оформлення товарів через митний кордон України. Київська регіональна митниця відмовила позивачу у пропуску товару на митну територію України та 23.01.2008 оформила картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні чи пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України №100000007/2008/000003 з тих підстав, що позивач не виконав вимоги постанови Кабінету Міністрів України від 21.11.2007 1344 “Про доповнення Порядку випуску, обігу та погашення векселів, які видаються на суму податку на додану вартість при імпорті товарів на митну територію України” в частині відсутності інформації щодо пов’язаних осіб платника податку та ст. 63 розділу І Закону України від 28.12.2007 № 107 “Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України”, яким заборонено у 2008 році надання відстрочок щодо термінів сплати податкових зобов’язань суб’єктів господарювання за податками, зборами. Як видно з матеріалів справи, позивачем при сплаті податку на додану вартість як обов’язкового платежу при ввезенні товару на митну територію України була застосована вексельна форма розрахунку із державним бюджетом - митному органу був наданий простий вексель серії АА 1143741 від 22.01.2008. У відповідності до 2 ст. 19 Конституції України державні органи та їх посадові особи діють у спосіб, в межах повноважень та на підставах, передбачених Конституцією та Законами України. Згідно п. 1.16 ст. 1 Закону України “Про податок на додану вартість” податковий вексель являється письмовим безумовним грошовим зобов’язанням сплатити до бюджету відповідну суму коштів, що підтверджується комерційними банками шляхом авалю, який видається платником на відстрочення сплати податку на додану вартість, що справляється при імпорті товарів на митну територію України. Податковий вексель видається платником на відстрочення сплати ПДВ. За загальним правилом ст. 11 Закону України “Про податок на додану вартість” платники податку на додану вартість мають право надавати митним органам у сплату ПДВ податковий вексель на суму податкового зобов’язання за цим податком. В той же час ст. 63 розділу I Закону України “Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України” заборонено у 2008 році надання відстрочок щодо термінів сплати податкових зобов’язань суб’єктів господарювання за податками, зборами. Так як податковий вексель видається платником на відстрочення оплати ПДВ, то розрахунок за його допомогою є відстрочкою оплати податкового зобов’язання позивачем як суб’єктом господарювання і, відповідно, підпадає під дію ст. 63 розділу I Закону України “Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України”. Тобто, в даному випадку двома різними законами України запроваджено різні правила щодо регулювання одного питання –можливості сплати при ввезенні товарів на територію України ПДВ шляхом видачі податкового векселя. Суд погоджується з твердженням відповідачів про те, що Конституцією України не передбачено ієрархію законів України відповідно до їх юридичної сили, тобто, всі закони України мають однакову юридичну силу. Закони є актами єдиного органу законодавчої влади –Верховної Ради України. Конституція України не встановлює пріоритету в застосуванні того чи іншого закону, в тому числі, залежно від предмету правового регулювання. Також немає закону, який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу. Для визначення, який закон підлягає переважному застосуванню у випадку різного регулювання одного й того ж питання, використовуються в якості правового звичаю такі правила як –спеціальний закон має переважну силу над загальним та пізніше прийнятий акт скасовує попередній. Зазначені принципи визначення законів, що підлягають застосуванні при виникненні колізій, законодавчо не закріплені, проте їх використання є визначеним у правозастосовчій, в тому числі, судовій практиці. Зокрема, Конституційний Суд України у п. 3 мотивувальної частини рішення від 03.10.97 р. №4-зп (справа про набуття чинності Конституцією) зазначив: конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована опредметненими нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується одно предметний акт, який діяв у часі раніше. В даному випадку Закон України “Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України” прийнятий пізніше, ніж Закон України “Про податок на додану вартість”. Щодо визначення, який з цих двох законів є спеціальним, то це питання досліджувалося Верховним Судом України під час розгляду заяви ДПІ в Сімферопольському районі АРК про перегляд за винятковими обставинами постанови Вищого господарського суду України від 12.12.2006. Зокрема, в постанові від 26.06.2007 Верховний Суд України дійшов висновку про те, що суди всіх інстанцій порушили правила застосування норм матеріального права. Перевагу було надано приписам Закону “Про систему оподаткування” та Закону “Про податок на додану вартість”, які щодо спірних правовідносин є загальними, перевагу ж проте при застосуванні закону мають спеціальні норми. Такими за наведених обставин є положення Закону України “Про Державний бюджет України на 2004 рік” та Закону про внесення змін до нього, які до того ж були прийняті пізніше. За таких обставин застосування відповідачами законодавчого акту, що є спеціальним та прийнятий пізніше, не порушує вимог законодавства. Щодо порушення позивачем вимог Порядку випуску, обігу та погашення векселів, які видаються на суму податку на додану вартість при імпорті товарів на митну територію України, то за наявності обмежень ст. 63 Закону України “Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України” зазначений Порядок не підлягає до застосування до правовідносин сторін, так як Порядок застосовується до випадків сплати ПДВ податковим векселем, що в даному випадку неможливе. Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Згідно ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Позивач достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, суду не надав. Дослідивши обставини справи, проаналізувавши вищезазначені правові норми, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Результат розгляду: denied