Рішення адміністративного суду від 2008-04-09 00:00:00+03

[PERSON]звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з вищезазначеними позовними вимогами. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в період з 1987 року по 1991 рік курсантом Горьківської вищої школи (ГВШ) МВС СРСР він залучався для виконання спеціальних завдань в умовах надзвичайного стану, завдань по захисту мирного населення, приймав участь у приборканні конфліктуючих сторін, забезпечував охорону державних установ та громадського порядку, зокрема, в Узбекській РСР, м.Багдад (Ферганська долина) з 08.06.1989 року по 20.07.1989 року згідно Наказу ГВШ МВС СРСР №197 від 08.06.1989 р. В судовому засіданні [PERSON]підтримав заявлені позовні вимоги, просив суд задовольнити їх в повному обсязі. На думку позивача він є учасником бойових дій, оскільки виконував вказані завдання в бойовій екіпіровці з автоматами та з правом застосування зброї. Вважає дії відповідача неправомірними щодо відмови у наданні статусу учасника бойових дій. Представник відповідача проти позову заперечував. У судовому засіданні пояснив, що відповідно п. 2 ст. 6 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”до учасників бойових дій належать особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили військову службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів). Згідно з поданою довідкою Нижегородської академії №43/24-105 від 18.09.2007 року позивач під час навчання в Горьківській вищій школі міліції МВС СРСР був задіяний для виконання спеціальних завдань по нормалізації обстановки. відновленню законності та правопорядку на території Узбекської РСР м.Багдад з 07.06.89 р. по 20.07.89 р. Крім того в постанові Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1994 року за № 63 “Про організаційні заходи щодо застосування Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" в примітці №6 до п. “інші країни після 1979року”вказано, що до даних країн направлялись військові фахівці Генеральним штабом Збройних Сил, тобто даний пункт поширюється саме на військових фахівців, що направлялись Генштабом Збройних сил СРСР. У позовній заяві та довідці №43/24-105 від 18.09.2007 року, зазначено, що останній був направлений до Узбекської РСР саме наказом МВС, а не Генштабом Збройних Сил СРСР, а тому це також спростовує його участь у бойових діях. Під час судового засідання свідок на стороні позивача [PERSON] повідомив суду, що також був присутній під час подій в Узбекистані та приймав участь у забезпеченні громадського порядку із застосуванням зброї. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з матеріалами справи судом встановлено, що позивач в період 1987 року по 1991 рік курсантом Горьківської вищої школи (ГВШ) МВС СРСР був задіяний для виконання спеціальних завдань з нормалізації обстановки, відновленню законності та правопорядку на території Узбецької РСР в м. Багдад у 1989 р. (а.с. 9). В жовтні 2007 року [PERSON] звернувся до Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасників бойових дій Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області щодо визнання його учасником бойових дій з посиланням на вищевказані обставини та в листопаді 2007 року отримав відповідь Комісії про те, що підстав, які передбачені дійсним законодавством України, для цього не існує (а. с. 7). Визначаючись щодо позовних вимог [PERSON] суд виходить з наступного. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” ветеранами війни визнаються - учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів). Військовослужбовці Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які за рішенням відповідних державних органів були направлені для виконання миротворчих місій або у відрядження в держави, де в цей період велися бойові дії. Перелік держав, зазначених у цьому пункті, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1994 року за № 63 “Про організаційні заходи щодо застосування Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" затверджено Перелік держав, яким надавалася допомога за участю військовослужбовців Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу і військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ, військовослужбовців Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, і періодів бойових дій на їх території. Учасником бойових дій у розумінні п. 2 ст. 6 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” є особа, яка безпосередньо проходила службу, працювала чи перебувала у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брала участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів). Викладене узгоджується не лише із Законом України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, а витікає зі змісту підзаконних актів, прийнятих у його розвиток. Так, пунктом 5 Інструкції про порядок видачі посвідчень, нагрудних знаків ветеранів війни та листів талонів на право одержання проїзних квитків безплатно і з 50-відсотковою знижкою їх вартості ветеранам війни-військовослужбовцям, які проходять військову службу у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 31.03.1996 р. № 87 і зареєстрованої Міністерством юстиції України 19.04.1996 р. за № 193/1218 встановлено, що підставою для видання посвідчень учасникам бойових дій за правилами п. 2 ст. 6 Закону військовослужбовцям, які були направлені для виконання миротворчих місій або у відрядження в держави, де в цей період велися бойові дії, є надання: витягу з наказу відповідного командира (начальника) про направлення у відрядження, копії посвідчення про відрядження з відповідними відмітками про прибуття та вибуття, витягу з наказу по стройовій частині з військової частини, в яку вони були направлені у відрядження, довідки про участь у бойових діях встановленого зразку, видану військової частиною, яка входила до складу миротворчих сил. Крім того, згідно з приміткою 6 до положення “інші країни після 1979 р.”Переліку держав і періодів бойових дій на їх території, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України “Про організаційні заходи щодо застосування Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”№63 від 08.02.1994 р. йдеться про направлення військових фахівців в держави, де в зазначений період велися бойові дії. Посилання позивача в обґрунтування своїх вимог на положення постанови Кабінету Міністрів України “Про організаційні заходи щодо застосування Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”№63 від 08.02.1994 р., згідно з якою до Переліку держав і періодів бойових дій на їх території віднесені інші країни після 1979 р., не може бути прийнято судом, оскільки суперечить змісту чинних нормативно-правових актів України, що регламентують порядок надання статусу учасника бойових дій. Узбецька РСР у 1989 році не була окремою державою, а входила до складу СРСР. А тому позивач в період з 07.06.1989 р. по 20.07.1989 р. не перебував за межами колишнього СРСР, а отже й на території іншої держави. Крім того, в довідці Нижньогородської академії МВС РФ №43/24-105 від 18.09.2007 р. зазначено, що [PERSON] був задіяний для виконання спеціальних завдань з нормалізації обстановки, відновленню законності та правопорядку на території Узбецької РСР в м. Багдад у 1989 р., що також підтвердив свідок позивача. Крім того, з пояснень самого позивача вбачається, що перебуваючи курсантом у 1989 р. в Узбецькій РСР, він згідно із завданням виконував функції з охорони громадського порядку. Разом з тим Постановою Пленуму Верховного Суду України “Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення” N 5 від 31.03.95 передбачено, що не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов'язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Так, постановою Кабінету Міністрів України “Про застосування пункту 2 статті 6 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”від 13.01.1995 р. №16 затверджено Положення про Комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасників бойових дій, згідно з якою створюються і діють відповідні органи при міністерствах і відомствах. З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, що рішення Комісії з питань розгляду матеріалів учасників війни та бойових дій УМВС України у Вінницькій області про відмову у наданні позивачу статусу учасника бойових дій було прийняте у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також у відповідно до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства, а висновок комісії щодо неможливості надання [PERSON] статусу учасника бойових дій відповідає змісту нормативно-правових актів, що регулюють дані правовідносини. В силу ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст. ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку щодо відмови [PERSON] у задоволенні позову. Враховуючи наведене,

Результат розгляду: denied