Рішення адміністративного суду від 2008-03-11 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом у якому просив стягнути з Військової частини А 1361 на його користь заборгованість, яка виникла внаслідок неповного розрахунку з ним при звільненні у розмірі 2496,43 гривень. В обґрунтування позову позивач зазначив, що проходив військову службу у Збройних Силах СРСР, а потім України понад 28 років, остання посада -заступник начальника кафедри військової підготовки Харківського державного технічного університету будівництва та архітектури. Речове майно під час служби військовослужбовцям його кафедри надавалось речовою службою військовій частині А 1361. На час звільнення з військової служби йому не було видано грошової компенсації замість речового майна в сумі 2496, 43 грн. у зв'язку з чим вважає, що порушено його право на отримання грошової компенсації замість належного йому до видачі речового майна, у зв'язку з чим просив стягнути вказане з відповідача у судовому порядку. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача проти позову заперечував у повному обсязі, просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. У своїх письмових запереченнях зазначив, що дію частини 2 ст. 9 Закону України „Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” щодо виплати грошової компенсації замість речового майна призупинено в частині отримання військовослужбовцями продовольчих пайків або за їх бажанням грошової компенсації замість них та замість речового майна. Таким чином, позивач не має право на отримання грошової компенсації замість речового майна, яке виникло після 11.03.2000р. Крім того зазначив, що заборгованість зі сплати грошової компенсації на суму 93,00 грн. виникла до 10 березня 2000 року, коли дія частини другої статті 9 Закону про захист не була зупинена, тому строк позовної давності минув ще в березні 2003 року, оскільки до 01 вересня 2005 року дані права позивача підлягали захисту в порядку цивільного судочинства тому що на дані спірні правовідносини поширювався Цивільний кодекс України від 16 січня 2003 року, абзацом другим пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень якого передбачено, що щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України , положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності, тобто після 01 січня 2004 року. Представник відповідача наполягав на відмові у задоволенні адміністративного позову в цій частині стягнення у зв'язку з пропущенням позивачем строку звернення до адміністративного суду. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи судом встановлене наступне. Позивач [PERSON] проходив військову службу у Збройних силах України. Остання посада - заступник начальника кафедри військової підготовки Харківського державного технічного університету будівництва та архітектури місце роботи 11.11.2004 року [PERSON] був звільнений із військової служби у зв'язку із скороченням штатів внаслідок реформування Збройних Сил України. Наказом начальника Харківського ордена Червоної Зірки інституту танкових військ імені Верховної Ради України Національного технічного університету „Харківський політехнічний інститут” від 13 грудня 2004 року № 348 його було виключено зі списків особового складу інституту та усіх видів забезпечення з 14 грудня 2004 року. Відповідачем нарахована позивачу грошова компенсація замість належного до видачі речового майна, що підлягало видачі до 11.03.2000 року - у розмірі 93 грн. 00 коп. та грошової компенсації замість належного до видачі речового майна, яке підлягало видачі після 11.03.2000 року по день звільнення на суму 2 403,43 грн. що підтверджується довідкою №1775 від 07.12.2007 року. (а.с. 5). Відповідно до ч.2 ст.9 Закону України „Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20 грудня 1991 року № 2011-XII в редакції Закону до 03.11.2006 року, військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них. Дію ч.2 ст. 9 Закону № 2011-XII в частині одержання військовослужбовцями речового майна і продовольчих пайків або за бажанням військовослужбовців грошової компенсації замість них зупинено Законом України „Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів” від 07.02.2000 року № 1459-III. Зазначений Закон опублікований в газеті „Урядовий кур'єр”, 2000, 03, від 11.03.2000 року № 45. Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб” від 3 листопада 2006 року № 328-V була викладена в новій редакції ст. 9 Закону № 2011-XII та доповнено ст.9-1 другим пунктом якого визначено, що, військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, мають право на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів. Порядок виплати грошової компенсації визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно п.1 Прикінцевих положень зазначений Закон набирає чинності з 1 січня 2007 рок. Однак, дія викладеного пункту 2 статті 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" зупинена на 2007 рік Законом України „Про Державний бюджет України на 2007 рік” від 19.12.2006 року № 489-V. Також слід зазначити, що позивач на час звільнення з військової служби не мав право на отримання грошової компенсації замість належного до видачі речового майна у зв'язку з зупиненням дії пункту 2 статті 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Отже, позов щодо стягнення грошової компенсації замість належного до видачі речового майна, яке підлягали видачі [PERSON] після 11.03.2000 року по день звільнення на суму 2 403,43 грн. не підлягає задоволенню, виходячи з вищевикладеного та оскільки діючим законодавством на час виникнення спірних правовідносин право на таку компенсацію передбачено не було. Позов в частині стягнення з відповідача суми заборгованості грошової компенсації замість речового майна що підлягало видачі до 11.03.2000 року задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Відповідно до Цивільного кодексу України загальний строк позовної давності становить 3 роки. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що позивачу було відомо про порушення його права на отримання грошової компенсації замість речового майна що підлягало видачі до 11.03.2000 року - у розмірі 93 грн. 00 коп. та він мав можливість звернутися до суду з позовом про спонукання відповідача до виконання вимог щодо усунення виявлених порушень. Позивач звернувся до суду 13.12.2007 року, що вважається судом як пропущення встановленого законодавством строку позовної давності по даній справі. Клопотань про поновлення цих строків позивач не подавав, суд підстав для їх поновлення не вбачає. Відповідно до ст. 100 КАС України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна зі сторін. Враховуючи вищевикладене у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. На підставі викладеного,

Результат розгляду: denied