Рішення адміністративного суду від 2008-07-23 00:00:00+03

Фізична особа - підприємець [PERSON] звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Орджонікідзевському районі м. Харкова, в якому просив суд визнати недійсним податкове повідомлення-рішення ДПІ в Орджонікідзевському районі м. Харкова від 18.09.2007 року № 000541702/0, що ґрунтується на акті планової виїзної перевірки з питань дотримання вимог податкового законодавства від 06.09.2007 року № 1241/17-2911312214, про встановленню ФОП [PERSON] суми податкового зобов'язання з податку з прибутку фізичних осіб та застосування штрафних санкцій на суму 68673,60 грн. В обґрунтування позову позивач вказав, що згідно податковому повідомленню-рішенню ДПІ в Орджонікідзевському районі р. Харкова від 18.09.2007 року №0001541702/0, заснованому на акті планової виїзної документальної перевірки з питань дотримання вимог податкового законодавства від 06.09.2007 року № 1241/17-2911312214, відповідно до пункту «б» підпункту 4.2.2 пункти 4.2 статті Закону України від 21.12.2000 р. № 2181 «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами і державними цільовими фондами» мені, як фізичній особі-підприємцю, була встановлена сума податкового зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб і застосовані штрафні (фінансові) санкції в наступних розмірах: - сума податкового зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб - 22891,20 грн.; - штрафні санкції - 45782,40 грн.,а всього на суму - 68673,60 грн. Приводом і підставою для встановлення мені вказаної суми податкового зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб і застосуванню штрафних санкцій з'явилося те, що, на думку посадовців ДПІ в Орджонікідзевському районі р. Харкова, здійснюючих перевірку, мною в періоді, що перевіряється, були допущені порушення положень пункту 1.15 статті 1, підпункту 4.2.1 пункти 4.2 статті 4, підпунктів 8.1.1 і 8.1.2 пункти 8.1 статті 8 Закону України від 22.05.2003 року №889-IV «Про податок з доходів фізичних осіб». Як зазначив позивач з вищевказаним повідомленням-рішенням він не згоден і вважаю, що при його ухваленні посадовцями ДПІ в Орджонікідзевському районі р. Харкова були застосовані норми матеріального права, що не підлягають в даному випадку застосуванню. Позивач вказав, що із змісту пункту 3.3 Акту перевірки (стор. 5-7) виходить, що посадовці контролюючого органу вбачають порушення вказаних вище норм закону про податок з доходів в зв'язку з не нарахуванням і не сплатою мною до бюджету податку при передачі [PERSON] грошових коштів на підставі Договору комісії від 19.03.2007 року №18. Тобто, посадовці контролюючого органу, що здійснювали перевірку, вважають, що по відношенню до [PERSON] він є податковим агентом. З приписів статті 1 діючого на момент нібито мав місце з мого боку порушення вказаних вище положень Закону про податок з доходів і діючого в даний час Декрету Кабінету Міністрів України від 17.03.1993 року №24-93 «Про податок на промисел» витікає, що платниками податку на промисел є, зокрема, громадяни України, якщо вони: 1) не зареєстровані як суб'єкти підприємництва 2) здійснюють несистематичну, не більше чотирьох разів протягом календарного року, продаж виготовленої продукції. По смислу частини 3 статті 2 Декрету положення цього законодавчого нормативно-правового акту не розповсюджуються на продаж продукції рослинництва, вирощений в особистому підсобному господарстві, на присадибній, дачній, садовій і городній ділянках. Акт перевірки не містить відомостей про те, що [PERSON] у встановленому законом порядку зареєстрований як суб'єкт підприємництва. В акті перевірки відсутні відомості про те, що [PERSON] (комітент в Договорі комісії від 19.03.2007 року №18) протягом календарного 2007 року здійснив продаж виготовлених (вирощеного) їм товарів (цибулі ріпової) більше чотирьох разів, а також відомості про те, що цибуля ріпова, є предметом Договору комісії, [PERSON] виростив в особистому підсобному господарстві, або на присадибній, дачній, садовій, городній ділянках. Разом з тим, як вказав позивач з умов Договору внутрішньогосподарчого підряду від 20.02.2006 року, укладеного між Селянським фермерським господарством (КФХ) «Мирний» і гр-ном [PERSON], витікає, що переданий мені на комісію цибуля ріпова гр-ном [PERSON] був вирощений на земельній ділянці, розташованій на землях КФХ «Мирний». Ця обставина підтверджується довідкою від 01.03.2007 року, виданої [PERSON] головою КФК «Мирний». Оскільки [PERSON] виростив цибулю ріпову не на присадибній ділянці, він не звільняється від оподаткування доходів, отриманих від реалізації проведеної сільськогосподарської продукції. Проте, такі його доходи підлягають оподаткуванню особливим способом, що підпадає під юридичну регламентацію нормами Декрету. Виходячи з вище викладеного позивач зазначив, що дії гр-на [PERSON] з продажу цибулі ріпової з використанням моїх послуг як комісіонер підпадають під ознаки платника податку на промисел. В цьому випадку, згідно частини 1 статті 4 Декрету податок на промисел [PERSON] повинен був сплатити самостійно шляхом придбання їм одноразового патенту на торгівлю. А відповідно до частини 3 статті 4 Декрету податок на промисел зараховується до місцевого бюджету по місцю придбання одноразового патенту. Згідно пункту 11 частини 1 статті 14 Закону України від 25.06.1991 року 1251-ХП «Про систему оподаткування» податок на промисел належить до загальнодержавного податку. Разом з тим, згідно частини 2 статті 92 Конституції України виключно законами України встановлюються, зокрема, система оподаткування, податки. А згідно частини 1 статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні грунтується на принципах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачене законодавством. Також позивач зазначив, що Закон про податок з доходів не містить норми, що зобов'язала комісіонера або покупця, що зробив з громадянином фізичною особою - платником податку на промисел відповідну операцію нараховувати і утримувати податок з доходів такого громадянина. Крім того, позивач вказав, що одним із загальних почав діючого в Україні податкового правопорядку є недопущення подвійного оподаткування, що виходить з принципів побудови системи оподаткування в Україні (стаття 3 Закону України «Про систему оподаткування»). До вказаних принципів, зокрема, відносяться - рівнозначність і пропорційність, виключення будь-яких проявів податкової дискримінації. А тому вні і [PERSON] щодо переданих позивачем грошових коштів від реалізації цибулі ріпової відповідно до Договору комісії від 19.03.2007 року №18, що підтверджується розписками [PERSON] від 25.05.2007 року і від 26.05.2007 року в отриманні від нього наявних грошових коштів, не можемо одночасно бути податковими агентами. Виходячи з вище викладеного позивач зазначив, що на його думку, саме [PERSON] зобов'язаний сплатити податок на промисел у відповідній сумі. Тобто, він по відношенню до [PERSON] не є податковим агентом. Також позивач вказав, що посадовці відповідача в обґрунтовування своїх висновків, викладених в Акті перевірки, посилаються на порушення положень пункту 1.15 статті 1, підпункту 4.2.1 пункти 4.2 статті 4, підпунктів 8.1.1 і 8.1.2 пункти 8.1 статті 8 Закону про податок з доходів. Разом з тим, позивач вказав, що положення пункту 1.15 статті 1 Закону про податок з доходів містить визначення терміну «податковий агент», яким, зокрема, визнається фізична особа, зобов'язана нараховувати, утримувати і сплачувати податок з доходів фізичних осіб до бюджету від імені і за рахунок платника податків. Положення підпункту 4.2.1 пункти 4.2 статті 4 Закон про податок з доходів визначає склад місячного доходу, що підлягає оподаткуванню. А підпункти 8.1.1 і 8.1.2 пункти 8.1. статті 8 Закону про податок з доходів встановлюють обов'язок і порядок утримання і сплати податку з доходів. При цьому в Акті перевірки не приведені доводи, по яких посадовці відповідача приходять до висновку, що позивач виступає податковим агентом по відношенню до [PERSON] Позивач зазначив, що жодна з вищеперелічених норм не «адресує» до фізичної особи-підприємцю - комісіонеру (до мене) як до податкового агента по відношенню до фізичної особи - комітенту ([PERSON]).. Позивач в судове засідання з'явився та виходячи з вище викладеного просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання з'явився та з позовом не погодився у повному обсязі вказавши, оскаржене податкове повідомлення-рішення винесено у відповідності до вимог чинного законодавства Судом встановлено, що за результатами перевірки 18 вересня 2007 року начальником ДПІ у Орджонікідзевському районі м. Харкова, на підставі акту планової виїзної документальної перевірки фізичної особи - підприємця [PERSON] від 06.09.2007 №1241/17-2911312214, було винесене податкове повідомлення-рішення ДПІ у Орджонікідзевському районі м. Харкова № 0001541702/0 від 18.09.2007р. про визначення суми податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб у сумі 68673,60 грн. (основного платежу у сумі 22891,20грн., штрафні санкції у сумі 45782,40грн.) В ході перевірки встановлено, що ФО-П [PERSON] виплачено дохід у сумі 152608,0грн. громадянину [PERSON](с. Широке, Криворіжський район, Дніпропетровська область) за реалізовану цибулю ріпчасту за договором комісії № 18 від 19.03.2007р., що укладено між ФО-П [PERSON] та [PERSON], де ФО-П [PERSON]- Комісіонер, а С[PERSON]-Комітент. Відповідно до договору № 18 від 19.03.2007р за дорученням Комітента [PERSON] укладається контракт №18 від 19.03.2007р. з російською фірмою ТОВ "Калидон" (м. Бєлгород, вул. Губіна, 18-А). Постачання товару Комітентом здійснюється на умовах СРТ м. Харків згідно правил Інкотермс 2000. Комітент здійснює відвантаження партіями, автомобільним транспортом за маршрутом с. Раздольне АР Крим - м. Харків - м. Москва. Сплата за товар здійснюється Комісіонером в гривнях, після відправки кожної партії на адресу російської фірми. Строк дії договору комісії з моменту підписання до 31.12.2007 року. На виконання договору комісії № 18 від 19.03.07р. ФО-П [PERSON]уклав зовнішньоекономічний Контракт №18 від 19.03.2007р. з ТОВ "Калидон" (м. Бєлгород, вул. Губіна, 18-А). Предмет експортного контракту: Продавець продає, а Покупець купує цибулю ріпчасту свіжу у кількості 1200 тон за ціною 7500,00 руб. РФ за 1 тону. Вартість контракту - 9000000,00 руб. РФ. Судом встановлено, та не заперечувалось сторонами, що на виконання умов експортного контракту № 18 від 19.03.2007 року ФО-П [PERSON] було відвантажено товар на загальну суму 1075875,00 руб. РФ (екв. 209777,11 грн.). Розрахунки здійснювались у безготівковій формі. На розрахунковий рахунок продавця перераховано грошові кошти в іноземній валюті від нерезидента на загальну суму 1075875,00 руб. РФ (екв. 205492,12 грн.). ФО-П [PERSON] 25.06.2007р. з розрахункового рахунку було знято готівку та передано [PERSON]у сумі 130000,0 грн. та 26.06.2007р. у сумі 22608,00 грн., що підтверджується розписками [PERSON]. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати подати збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Відповідно до п.1.2 ст. 1 Закону України „Про податок з доходів фізичних осіб" від 22.05.2003 року - доходом фізичної особи вважається сума будь-яких коштів, одержаних протягом відповідного звітного податкового періоду з різних джерел як на території України, так і за її межами, а згідно з пп. 4.2.6 п. 4.2. ст. 4 цього Закону доходи від операцій з рухомим майном включаються до складу загального місячного оподатковуваного доходу фізичної особи. Положенням п.1.15 ст. 1 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» від 22.05.2003р. № 889-IV зі змінами та доповненнями (далі Закон) визначено поняття податкового агенту, згідно якого " Податковий агент - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ) або фізична особа чи представництво нерезидента - юридичної особи, які незалежно від їх організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками зобов'язані нараховувати, утримувати та сплачувати цей податок до бюджету від імені та за рахунок платника податку, вести податковий облік та подавати податкову звітність податковим органам відповідно до закону, а також нести відповідальність за порушення норм цього Закону. Як було встановлено судом та не заперечувалось сторонами по справ [PERSON] є фізичною сособою- підприємцев, а С[PERSON] таким не являється. Суд зазначає, що порядок оподаткування операцій з продажу або обміну об'єктів рухомого майна регулюється ст. 12 вище зазначеного Закону, згідно з п.12.1 якої дохід платника податку від продажу об'єкта рухомого майна протягом звітного податкового року оподатковується за ставкою, встановленою п.7.1 ст. 7 цього Закону. Пунктом 12.3 ст. 12 вище зазначеного Закону статті визначено, що в разі продажу об'єкта рухомого майна за посередництвом юридичної особи (її філії, відділення, іншого відокремленого підрозділу) або представництва нерезидента, така особа вважається податковим агентом платника податку стосовно оподаткування доходів, отриманих таким платником податку від такого продажу. У відповідності з п.п. 8.1.1 п.8.1 ст. 8 Закону податковий агент, який нараховує (виплачує) оподатковуваний дохід на користь платника податку, утримує податок від суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену у відповідних пунктах ст. 7 цього Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» від 22.05.2003 р. № 889-IV зі змінами та доповненнями. Суд зазначає, що дійсно Закон України «Про податок з доходів фізичних осіб» чітко не містить правової норми на підставі якої фізична особа-підприємець - комісіонер за Договором комісії, є податковим агентом по відношенню до комітента - фізичній особі, та обов'язку комісіонера сплачувати відповідні податки за комітента. В цьому випадку суд приходить до висновку має бут застосована аналогія права у відповідності до вимог п. 7 ст. 9 КАС України згідно вимог якої у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Виходячи з вище викладеного суд приходить до висновку, що до вказаних вище правовідносин необхідно застосувати положення ст. 51 Цивільного Кодексу України, де зазначено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб. Отже суд приходить до висновку, що до вказаних правовідносин необхідно застосовувати положення п. 12.3 ст. 12 Закону України „Про податок з доходів фізичних осіб", що регулює подібні правовідносини, а саме, що в разі продажу об'єкта рухомого майна за посередництвом юридичної особи (її філії, відділення, іншого відокремленого підрозділу) або представництва нерезидента така особа вважається податковим агентом платника податку стосовно оподаткування доходів, отриманих таким платником податку від такого продажу. У відповідності з п.п. 8.1.1 п.8.1 ст. 8 Закону податковий агент, який нараховує (виплачує) оподатковуваний дохід на користь платника податку, утримує податок від суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену у відповідних пунктах ст. 7 цього Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» від 22.05.2003р. № 889-IV зі змінами та доповненнями. Таким чином, вказані доходи підлягають оподаткуванню при їх виплаті ФОП [PERSON], який виступає податковим агентом по відношенню до [PERSON], який з виплаченого доходу не утримав податок з доходів фізичних осіб та не перерахував його до бюджету, що є порушення п.1.15 ст. 1, п.п. 4.2.1 п.4.2 ст. 4, п.п. 8.1.1, 8.1.2 п.8.1 ст. 8 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» від 22.05.2003р. № 889-IV зі змінами та доповненнями. Також суд зазначає, що посилання позивача на положення цивільного кодексу Україні судом визнано бути не може, оскільки у відповідності до положень ст. 1 ЦК України цивільне законодавство не застосовується до податкових, бюджетних відносин. Також суд не може погодитись з посиланням позивача на Декрет Кабінету Міністрів України від 17.03.1993 року № 24-93 «Про податок на промисел» оскільки об'єктом оподаткування згідно декрету є сумарна вартість товарів за ринковими цінами, що зазначається громадянином у декларації, поданій до державної податкової інспекції по району (місту) за місцем проживання, а громадянином, який не має постійного місця проживання в Україні, - за місцем продажу товарів, тобто вартість товарів проданих фізичною собою та відповідний податок з цієї вартості, а не податок з доходу фізичної особи отриманий від реалізації товари який регулюється Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб». Виходячи з вище викладеного суд приходить до висновку, що ФОП [PERSON], який виступає податковим агентом по відношенню до [PERSON], з виплаченого доходу не утримав податок з доходів фізичних осіб та не перерахував його до бюджету, що є порушення п.1.15 ст. 1, п.п. 4.2.1 п.4.2 ст. 4, п.п. 8.1.1, 8.1.2 п.8.1 ст. 8 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» від 22.05.2003р. № 889-IV зі змінами та доповненнями. Виходячи з вище викладеного суд приходить до висновку, що податкове повідомлення-рішення ДПІ у Орджонікідзевському районі м.Харкова від 18.09.2007 № 0001541702/0 винесене у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Результат розгляду: denied