Рішення адміністративного суду від 2008-04-04 00:00:00+03

[PERSON] з 01.12.1995 р. отримує пенсію по інвалідності, що підтверджено матеріалами його пенсійної справи, наданої Головним управлінням Пенсійного фонду України в місті Києві. Щодо позовних вимог про визнання бездіяльності відповідачів протиправною, зобов'язання вчинити певні дії щодо передачі документації, зобов'язання здійснити перерахунки та відповідно виплати підвищень пенсії з 01.09.1996 по 30.06.2005 р. та з 01.07.2005 р. по день розгляду справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання бездіяльності відповідачів протиправною, зобов'язання вчинити певні дії щодо передачі документації, зобов'язання здійснити перерахунки та відповідно виплати підвищень пенсії з 01.09.1996 по 30.06.2005 р. та з 01.07.2005 р. по 01.01.2006 р. не підлягають задоволенню в зв'язку з порушенням позивачем річного строку звернення до адміністративного суду із позовом, а також ненаданням відповідних доказів які підтверджують позовні вимоги з приводу бездіяльності Київського міського військового комісаріату в частині неподання останнім відповідного подання про перерахунок пенсії. Відповідно до статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Якщо законом встановлена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, то обчислення строку звернення до адміністративного суду починається з дня, коли позивач дізнався про рішення суб'єкта владних повноважень за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб'єкта владних повноважень. Частиною першою статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Вивчивши матеріали справи, суд встановив, що позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із порушенням річного строку звернення до адміністративного суду в частині вимог про визнання бездіяльності відповідачів протиправною, зобов'язання вчинити певні дії щодо передачі документації, зобов'язання здійснити перерахунки та відповідно виплати підвищень пенсії з 01.09.1996 по 30.06.2005 р. та з 01.07.2005 р. по 01.01.2006 р., оскільки адміністративний позов подано до суду 15.10.2007 р., про що свідчить відповідний реєстраційний номер на першій сторінці позовної заяви. Будь-яких клопотань щодо поновлення пропущеного строку звернення позивач до суду не надавав. Щодо позовної вимог про визнання бездіяльності відповідачів протиправною, зобов'язання вчинити певні дії щодо передачі документації, зобов'язання здійснити перерахунки та відповідно виплати підвищень пенсії з 01.01.2006 р. по сьогоднішній день, суд дійшов висновку, що вони задоволенню не підлягають, з урахуванням наступного. Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»5 жовтня 2005 року N 2939-IV, який набрав чинності з 1 січня 2006 року та діє по сьогоднішній день, внесено до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., N 45, ст. 425; 1995 р., N 44, ст. 329; 1996 р., N 1, ст. 1; 1999 р., N 24, ст. 209; 2002 р., N 35, ст. 263; 2003 р., N 30, ст. 245; 2004 р., N 37, ст. 450; 2005 р., N 4, ст. 101) зміни, зокрема, частину четверту статті 13 викладено в такій редакції: "Інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються: інвалідам I групи - у розмірі 50 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, II групи - 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, III групи - 30 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність". Як встановлено матеріалами справи та поясненнями відповідача-2 Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві з 01.04.2006 р. позивачеві здійснено перерахунок надбавок до пенсії з врахуванням прожиткового мінімуму, що підтверджено матеріалами пенсійної справи № 57288 [PERSON]. Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»від 9 квітня 1992 pоку N 2262-XII визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, осіб начальницького і рядового складу Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом. Статтею 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»встановлено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але своєчасно не отримав з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більш як за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми недоотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. З урахуванням викладеного, посилання відповідача на частину другу статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», суд не може врахувати як доказ обґрунтованості позовних вимог - гарантування виплати пенсійного забезпечення, та підставу для задоволення позовних вимог, оскільки вказаними нормами гарантована виплата за минулий час саме нарахованих сум пенсій, в той час як даний спір саме стосується узгодженості суми пенсії [PERSON]. Не дивлячись на те, що у відповідності до ч.1 статті 71 КАС України України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, позивач не надав суду жодних доказів, які підтверджують факти бездіяльності Київського міського військового комісаріату в частині як несвоєчасного нарахування, так і ненадання останнім відповідного подання Головному управлінню Пенсійного фонду України в місті Києві щодо перерахунку пенсії. Крім того, позивач зазначає нормативно-правові акти, зокрема відповідні постанови КМ України, які стосуються лише підвищень щодо трудових пенсій за віком, призначених у відповідності до Закону України "Про пенсійне забезпечення", і які ніякого відношення до виплат передбачених Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” не мають. Враховуючи вищезазначене, позивач не надав належних обґрунтувань щодо підстав застосування для розрахунку мінімального прожиткового мінімуму, відповідного його розміру, не дивлячись на те, що закон визначає базу для нарахувань - мінімальну пенсію за віком. Крім того, позивач покликається на статтю 28 Закону України “Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування”, не звертаючи увагу і не обґрунтовуючи свої позовні вимоги, з огляду на наявність частини третьої цієї статті, у відповідності до якої мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом першим частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, а не законом «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”. Аналізуючи викладені вище обставини, матеріали справи, надані сторонами в судових засіданнях пояснення, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання бездіяльності відповідачів протиправною, зобов'язання вчинити певні дії щодо передачі документації, зобов'язання здійснити перерахунки та відповідно виплати підвищень пенсії з 01.01.2006 р. по сьогоднішній день не підлягають задоволенню, оскільки відповідачами вказані вимоги виконані та виконуються у встановленому законом порядку, що підтверджено матеріалами пенсійної справи. Про зворотнє позивач суду не довів. У відповідності до частини другої статті 19 Конституції України (№254к/96-ВР від 28.06.1996р.) органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд також бере до уваги, що згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони зокрема: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Враховуючи те, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду, а відповідач наполягає на відмові в позові з цієї підстави, а клопотання про його поновлення не заявлялось, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. Враховуючи викладене та

Результат розгляду: denied