Рішення адміністративного суду від 2008-03-25 00:00:00+02

Позивач звернувся до суду з даним позовом та просив визнати недійсними господарські зобов'язання, що витікають з договору купівлі - продажу соняшника № 25 від 02.09.2004р. на загальну суму 21104985,00 грн. ( у тому числі ПДВ 3517497,50 грн.), укладеного між відповідачами - СПДФО [PERSON] та ПП «Піттрейд» на підставі ст. , ст. 207, 208 ГК України. Ухвалою Господарського суду Харківської області від 09 лютого 2008 року дану справу передано до Харківського окружного адміністративного суду для розгляду. Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідачів проти позову заперечував в повному обсязі, не вбачаючи з позовної заяви достатніх доказів, що підтверджують наявність правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 207 ГК України та наявність умислу як умови застосування ст. 208 ГК України. Суд, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. При цьому суд виходить з наступного. В ході розгляду справи судом встановлено, що перевіркою дотримання вимог податкового законодавства першим відповідачем позивач встановив, що 02.09.2004р. між відповідачами було укладено договір № 25 купівлі -продажу насіння соняшникового в кількості 12790,9 тон на загальну суму 21104985,00 грн. ( в тому числі ПДВ 3517497,50 грн.), виконання якого підтверджується податковими накладними №№ 65 від 02.09.2004р., 66 від 03.09.2004р. 68 від 06.09.2004р., 69 від 07.09.2004р., 71 від 08.09.2004р., 72 від 09.09.2004р., відповідними видатковими накладними та актами прийому-передачі товару за ці дати. За вказаний товар, як вказує позивач, покупець сплатив постачальнику 7611860,00 грн. платіжними дорученнями №№ 174 від 15.09.2004р., 175 від 15.09.2004р. 176 від 16.09.2004р., 193 від 01.10.2004р.198 від 12.10.2004р. 200 від 13.10.2004р., 213 від 28.10.2004р., 214 від 04.11.2004р. Зазначену партію товару перший відповідач придбала у СПД ФО [PERSON] за договором № 47 від 02.09.2004р. по податковим накладним №№ 123/1 від 02.09.2004р., 124/1 від 03.09.2004р., 133 від 06.09.2004р., 134/1 від 07.09.2004р., 140 від 08.09.2004р., 141/1 від 09.09.2004р., відповідними видатковими накладними та актами прийому-передачі товари за ці дати. Перевіркою СПД ФО [PERSON] встановлено, що він не є виробником цієї партії насіння соняшника, а отримав його за договором № 10 від 10.09.2004р. та податковій накладній № 10/1 від 10.09.2004р. від СПД ФО [PERSON], який, в свою чергу, придбав цю партію товару у самого ПП «Піттрейд» за договором № 8 від 10.09.2004р. та податковій накладній № 12 від 10.09.2004р. на суму 19864000,00 грн. (в тому числі ПДВ 3310666,67 грн.) Таким чином, на думку позивача, наявний безтоварний характер операції , оскільки ПП «Піттрейд» не міг 09.09.2004р. придбати у відповідача СПД ФО [PERSON] товар, який сам продав його постачальнику 10.09.2004р. Крім того, відсутні будь-які документи про розвантажувально-навантажувальні роботи, транспортні витрати, які повинні проводитися при взаємопоставках сипучого товару в кількості 12790,9 тон. Виходячи з цього позивач робить висновок про наявність наміру отримати бюджетне відшкодування заявленої останнім покупцем ПП «Піттрейд» суми від'ємного значення ПДВ в розмірі 206830,83 грн. Як зазначає позивач, з причин відсутності товару, що документально передавався контрагентами наведених угод один одному, зазначені суб'єкти господарювання при укладенні угод не мали наміру створити правові наслідки, пов'язані з переходом права власності на це майно (товар), тобто не збиралися використовувати його в господарській діяльності, тобто вчинили фіктивний правочин. Натомість у останнього покупця товару - ПП «Піттрейд» наявний умисел на вимогу бюджетного відшкодування ПДВ внаслідок декларування податкового кредиту, що виникає від виконання угоди поставки цієї партії товару від відповідача [PERSON] Тобто позивач вважає, що господарське зобов'язання ПП «Піттрейд» щодо отримання товару та сплати його вартості в сумі 21104985,00 грн., яке виникає у нього з угоди № 25 від 02.09.2004р., безумовно суперечить інтересам держави , оскільки направлене на розкрадання державних коштів наведеним шляхом, що є кримінальним злочином. Суд зазначає, що відповідно до ст. 27 Господарського кодексу України господарське зобов'язання , що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції 9спеціальної правосуб'єктності) , може бути на вимогу однієї із сторін або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Відповідно до ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що ставляться звичайно у певних умовах. Виходячи з вищезазначеної норми Закону ПП «Піттрейд» є суб'єктом господарювання України, юридичною особою набуло правоздатності. Позивач посилається на те, що зобов'язання між відповідачами вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, податки по угоді не сплачено, але належних доказів наявності мети, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства та невідповідності зобов'язань ст. 207 ГК України не надав. Обґрунтовуючи вимоги позивач посилається на протиправні дії і наявність умислу у другого відповідача, однак суд вважає за необхідне зауважити, що докази, які б свідчили про наявність у другого відповідача - ПП «Піттрейд» умислу на ухилення від сплати податків відсутні. Суд не вважає доказом того, що дані правовідносини були безтоварними відсутність у відповідачів документів про навантажувально-розвантажувальні роботи , оскільки відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашній або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар та і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ч.2 ст. 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце знаходження майна, а також, відповідно до ч.2 ст. 334 ЦК України, до передачі майна прирівнюється вручення товарно-розпорядчого документа на майно. На основі актів прийому-передачі товару за вказаним договором, а також податкових накладних, які відповідно до ст. 7 закону України «Про податок на додану вартість» є розрахунковими документами, суд встановив, що обумовлений договором товар перший відповідач передала у власність другому відповідачу, останній прийняв його та сплатив обумовлену договором грошову суму, що підтверджується наданими відповідачем платіжними документами. Суд не вважає даний договір фіктивним, оскільки згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим право чином. Судом встановлено, що правові наслідки, обумовлені правочином, реально настали для обох сторін. Суд також не вправі визнати господарські зобов'язання недійсними відповідно до ст. 207 ГК України, оскільки позивач не довів якому саме законодавчому акту суперечить оспорювана угода. Суд не вбачає в реалізації права на одержання правомірного відшкодування з Державного бюджету України мети завуальованої та завідомо суперечної інтересам держави та суспільства . Крім того, позивач не надав доказів звернення відповідача за отриманням бюджетного відшкодування. Оскільки господарське зобов'язання не визнано недійсним суд не застосовує до відповідачів наслідки, встановлені ст. 208 ГК України. За таких обставин суд вважає не доведеним позивачем відповідного умислу у відповідачів в момент укладення та виконання господарських зобов'язань, а також не доведеним наявність умислу, передбаченого ст. 207 ГК України, хоча відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, тим більше, що позивач в даному випадку звернувся до суду як суб'єкт владних повноважень. На момент укладення угоди та її виконання, згідно документів, наявних в матеріалах справи, відповідачі були наділені належною господарською компетенцією, знаходилися в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України, жодних рішень компетентних органів, які б свідчили про відсутність у них відповідної правоздатності, не надано. На підставі викладеного, ст. 8 Конституції України, ст. 5 ЦК України, ст. , ст. 207,208 ГК України та

Результат розгляду: denied