Рішення адміністративного суду від 2008-04-03 00:00:00+03

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з управління праці та соціального захисту населення Артемівської районної у м. Луганську ради Луганської області щорічної допомоги на оздоровлення за 2000-2006роки , виходячи з норм Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” для інваліда 2 групи у розмірі 5 мінімальні зарплати, вважаючи, що йому недоплачена допомога у сумі - 7 469,80грн. Постановою Артемівського районного суду м. Луганська Луганської області від 12.10.2007року у задоволенні позову відмовлено. Суд першої інстанції виходив з того ,що Законом України “ Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи передбачена виплата щорічної допомоги інвалідам 2 групи у розмірі 5 мінімальних заробітних плат . Але суд врахував доводи відповідача про пропуск позивачем строку на звернення до суду за 2000-2005роки, а за 2006 рік допомога виплачена у відповідності з нормами , так як дія ст. 48 Закону на 2006 рік призупинена Законом “ Про державний бюджет України на 2006 рік” . Позивач подав апеляційну скаргу на рішення місцевого суду , просить скасувати рішення суду першої інстанції, як незаконне, ухвалити нову постанову про задоволення позову. Обґрунтована скарга тим, що судом першої інстанції порушені норми матеріального права при вирішенні позову. Суд не врахував , що на вказані спори не поширюються строки позивної давності, оскільки позивач просив стягнути соціальні виплати на оздоровлення в рахунок компенсації за шкоду, заподіяну здоров,ю. Що стосується 2006року та Закону “ Про державний бюджет України на 2006 рік” , то він суперечить в даній частині нормам Конституції України .Згідно Закону “ Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” застосування норм цього Закону не можуть змінюватись і звужуватись . У судове засідання апеляційного суду прибув представник позивача , просив скасувати постанову суду і задовольнити позов. Відповідачі не з,явились ,про час розгляду справи повідомлені належним чином. Надіслали заперечення на апеляційну скаргу , в яких наполягають на обгрунтованості рішення суду першої інстанції про відмову у позові.. Апеляційний адміністративний суд, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню. При вирішенні спірного питання судом першої інстанції допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення позову. Судом першої інстанції встановлено, що позивач є інвалідом 2 групи, як постраждалий внаслідок Чорнобильської катастрофи і має право отримувати щорічно допомогу на оздоровлення згідно Закону “Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи “ в розмірі 5 мінімальних заробітних плат. Таким чином ,позивачу повинні сплатити допомогу на оздоровлення виходячи з мінімальної заробітної плати - у 2000 -118гр., у 2001 р- 118гр, у 2002 р - 165 гр, у 2003 р- 205гр., , у 2004 р- 237гр., у 2005 - 262гр. В даному випадку строки звернення позивача до суду не порушені і вимоги ст.. 99 Кодексу адміністративного судочинства України на дані правовідносини не розповсюджуються. Фактично позивні вимоги стосуються відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, компенсація якого передбачена вище вказаним Законом .Крім того, у відповідності до ст.. 268 ЦК позовна давність не поширюється на вимоги з відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров,ю. Тому позивач мав право на отримання щорічної грошової допомоги у розмірах щодо мінімальної зарплати , як інваліду 2 групи -5 мінімальних заробітної плати , яка складала у 2000- 118гр, у 2001 р- 118гр., у 2002 р- 165 гр.,2003році- 205грн., у 2004 році - 237грн, у 2005 році -262грн.., що складе - 5875гр..З урахуванням отриманого розміру допомоги , сума , яка підлягає стягненню складе - 5621-50гр. / 5875 гр - 253.50 гр. /. Що стосується постанови про стягнення матеріальної допомоги за 2006 рік, в цій частині позивачу треба було відмовити оскільки дія Закону “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” на 2006 рік призупинена Законом “ Про державний бюджет на 2006 рік”. Тому судом обгрунтовано не стягнута допомога за 2006 рік. Доводи управління праці і соціального захисту населення про те, що позивачу вірно визначено розмір допомоги на оздоровлення , виходячи з розміру , встановленого Постановою Кабінету Міністрів України є необгрунтованими. Законом “Про державні соціальні стандарти та Державні соціальні гарантії” передбачено, що мінімальний розмір заробітної плати визначається виключно Законами України. При цьому Закони , які встановлювали мінімальні заробітні плати , не містили обмежень щодо застосування норм статті 48 Закону “ Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”. Виходячи з принципу адміністративного судочинства -верховенства права та законності , що означає пріоритетність законів над підзаконними нормативними актами , яким є Постанова Кабінету Міністрів України , при вирішення даного спору треба застосовувати безпосередньо норму ст.. 48 названого вище Закону “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” № 796-ХП. Доводи апеляційної скарги про те, що ст.. 62 Закону “ Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” питання обчислення розміру виплат віднесено до компетенції Кабінету Міністрів є необгрунтованими, оскільки Законом це не передбачено, і навпаки, Законом передбачено обов,язок Кабінету Міністрів України здійснювати застосування цих норм Закону. При таких обставинах судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору і підлягає скасуванню. Оскільки судом повно і всебічно встановлені фактичні обставини справи, але неправильно застосовані норми матеріального права , згідно п.4ст.202 Кодексу адміністративного судочинства України необхідно ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову Войлова В.П.

Результат розгляду: partial