Рішення адміністративного суду від 2008-04-22 00:00:00+03

27 лютого 2008 року прокурор Саксаганського району м. Кривого Рогу звернувся з позовом до суду в інтересах держави в особі Центральної міжрайонної державної податкової інспекції у м. Кривому Розі, в якому просив визнати недійсною угоду від 01.02.2006 року № 01/02, укладену між товариством з обмеженою відповідальністю «Залізобетонбуд» та товариством з обмеженою відповідальністю «Реста»; стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Залізобетонбуд» у доход держави 27 440 грн. 00 коп.; стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Реста» на користь ТОВ «Залізобетонбуд» - 27 440 грн. 00 коп. В обгрунтування позову прокурор зазначив, що вказаний договір має бути визнаний повністю недійсним згідно зі ст.ст. 207, 208 Господарського кодексу України. Для застосування таких санкцій необхідною умовою є наявність умислу на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. При укладенні спірного договору від 01.02.2006 року № 01/02 товариство з обмеженою відповідальністю «Реста» мало умисел на укладання угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, зокрема відповідач ТОВ «Реста» здійснювало фіктивну підприємницьку діяльність, від якої отримало грошові кошти від різних підприємств, чим завдало матеріальну шкоду державі в частині ненарахування та неперерахування до бюджету сум податкових зобов'язань. Зазначені обставини позивач підтверджує постановою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 28.02.2007 року у справі № 2а-67/07, згідно з якою визнано недійсними запис про державну реєстрацію юридичної особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Реста» та всі первинні документи бухгалтерського та податкового обліку з реквізитами Товариства з обмеженою відповідальністю «Реста» за підписом [PERSON]. Також позивач повідомляє про наявність запису в єдиному державному реєстрі юридичних осіб про незнаходження ТОВ «Реста» за місцем реєстрації. Представники відповідачів до суду не з'явилися. Судом було направлено на адресу відповідачів копію позовної заяви з доданими до неї документами, а також ухвалу про відкриття провадження у справі та судову повістку, проте конверти разом з усіма документами повернулися до суду з відміткою поштового відділення, що адресат не знаходиться за зазначеною адресою. Відповідно до даних, зазначених в витягах з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які містяться в матеріалах справи, юридичні адреси відповідачів не змінені. З урахуванням зазначеного суд доходить висновку, що відповідачі були належним чином повідомлені та справа може бути розглянута за їх відсутності. Дослідивши чинне законодавство, матеріали справи та доводи осіб, які беруть участь у справі суд доходить висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню. Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 01.02.2006 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Реста» та товариством з обмеженою відповідальністю «Залізобетонбуд» було укладено договір купівлі-прожажу № 01/02, відповідно до якого ТОВ «Реста» зобов'язується передати у власність ТОВ «Залізобетонбуд» електродвигун (в подальшому товар) згідно з документами, які додаються до цього договору, а ТОВ «Залізобетонбуд» зобов'язується прийняти і оплатити товар. На виконання зазначеного договору, ТОВ «Реста» передало у власність ТОВ «Залізобетонбуд» товар на загальну суму 27 440 грн. 00 коп. ТОВ «Залізобетонбуд» на виконання договору оплатило переданий у власність товар на рахунок ТОВ «Реста» в сумі 27 440 грн. 00 коп. і відобразило зазначені господарські операції в бухгалтерському та податковому обліку. Таким чином, суд доходить висновку, що відповідачі виконали взаємні зобов'язання за договором. При цьому суд зазначає, що сама по собі угода про продаж товару, який зазначено в доданій до справи накладній, не є такою, що суперечить інтересам держави та суспільства. Товар, який ТОВ «Залізобетонбуд» купив у ТОВ «Реста» не виключено законом із цивільного обігу, на торгівлю ним не вимагалась ліцензія, не було й інших законодавчих обмежень стосовно його купівлі-продажу. Встановлення умислу учасника оскаржувальної угоди, на її укладання з метою, суперечною інтересам держави та суспільства, мало бути предметом дослідження у справі № 2а-67/07, на яку посилається позивач. Наявність умислу не може бути підтверджено лише постановою суду про визнання недійсними запису про державну реєстрацію юридичної особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Реста» та всіх первинних документів бухгалтерського та податкового обліку з реквізитами Товариства з обмеженою відповідальністю «Реста» за підписом [PERSON], оскільки предметом дослідження у цій справі були реєстраційні документи підприємства, а не наявність протиправного умислу при укладенні конкретної угоди, що мала місце під час підприємницької діяльності. Юридичним наслідком вироку суду може бути припинення діяльності товариства з обмеженою відповідальністю «Реста» і ліквідація підприємства. Сам факт визнання недійсними всіх первинних документів бухгалтерського та податкового обліку з реквізитами Товариства з обмеженою відповідальністю «Реста» за підписом [PERSON] не тягне за собою недійсності угоди яка оскаржується тим більше, що в угоді директором ТОВ «Реста» значиться Приходченко О.В. Суд також доходить висновку, що посилання прокурора на ст.ст. 207, 208 Господарського кодексу України є необґрунтованими. Згідно з ч. 1 ст. 208 цього Кодексу, якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а в разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони в доход держави все одержане нею, а також усе належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише в однієї зі сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави. Наведену норму слід застосовувати з урахуванням того, що відповідно до ст. 228 Цивільного кодексу України правочин, учинений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, водночас є таким, що порушує публічний порядок, а отже - нікчемним. Як зазначено у ч. 2 ст. 215 цього Кодексу визнання судом такого правочину недійсним не вимагається. Відповідно до ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, суд закриває провадження у ній. За вчинення правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, застосовуються санкції, передбачені ч. 1 ст. 208 ГК України. За змістом статті це можливо лише в разі виконання правочину хоча б однією стороною. Зазначені санкції не можна застосовувати за сам факт несплати податків однією зі сторін договору, оскільки за таких обставин правопорушенням була б несплата податків, а не вчинення правочину. Для стягнення цих санкцій є необхідною наявність умислу на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Згідно з ч. 1 ст. 208 ГК України передбачені нею санкції застосовує лише суд. Це правило відповідає статті 41 Конституції України, згідно з якою конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, в обсязі та порядку, встановлених законом. Оскільки зазначені санкції є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в доход держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, то вони належать не до цивільно-правових, а до адміністративно-господарських санкцій як такі, що відповідають визначенню, наведеному в частині першій статті 238 ГК України. Встановлені частиною 1 ст. 208 ГК України санкції можуть бути застосовані лише з дотриманням строків, установлених ст. 250 цього Кодексу, - протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніше ніж через один рік з дня порушення суб'єктом установлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом. Із матеріалів справи вбачається, що угода, яка є предметом судового розгляду в адміністративній справі, укладена 01.02.2006 року, а з відповідним позовом до суду прокурор Саксаганського району м. Кривого Рогу звернувся тільки 27.02.2008 року, тобто з пропуском строків, встановлених ст. 250 ГК України. З урахуванням сукупності викладених обставин суд доходить висновку про необхідність закриття провадження у справі в частині позовних вимог щодо визнання недійсною угоди. В іншій частині позов не підлягає задоволенню.

Результат розгляду: denied