Рішення адміністративного суду від 2008-05-22 00:00:00+03

Відповідно до витягу з Наказу Міністра оборони України від 28.07.01 № 402 позивача було звільнено у запас (за станом здоров'я). Згідно з витягом із наказу Головного управління кадрової політики Міністерства оборони України від 10.08.01 № 12, позивача було виключено із списків особового складу та з усіх видів забезпечення і направлено для зарахування на направлено на облік до Радянського РВК м. Києва. Загальна вислуга років позивача становить 22 роки 06 місяців та 21 день (згідно з розрахунком вислуги років військовослужбовців на пенсію). Як вбачається з наявної у справі копії посвідчення [NUMBER], виданого 25.11.2004, позивачу встановлено ІІ групу інвалідності. Як свідчать наявні у справі докази, позивачу було призначено пенсію на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ»та п.6.7 постанови Кабінету Міністрів України № 393 від 17.071992, яка обчислюється з грошового забезпечення, що виплачувалось на день звільнення. Відповідно до частин 1 ст.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ»особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі і на службі в органах внутрішніх справ мають право на довічну пенсію за вислугу років. Відповідно до ст.2 зазначеного Закону військовослужбовцям, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби. Згідно з п. «а»ч.1 ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ»особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які мають вислугу 20 років і більше (пункт "а" статті 12) пенсії за вислугу років призначаються: за вислугу 20 років - 50 процентів, а звільненим у відставку за віком або за станом здоров'я - 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43); за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 проценти відповідних сум грошового забезпечення. Згідно з п. «б»ч.1 ст.15 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ»інвалідам війни II групи - особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які є ветеранами війни, та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", пенсії за вислугу років підвищуються на 350 процентів мінімальної пенсії за віком. Згідно з ч.4 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»передбачено, що інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання, що виплачується замість пенсії підвищуються, зокрема, інвалідам II групи - 350 процентів мінімальної пенсії за віком. Оскільки позивачу інвалідність була встановлена 01.12.2004, право на підвищення пенсії останній має саме з цього моменту. Відповідач в своїх запереченнях посилається на п.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в тій редакції, яка мінімальний розмір пенсії за віком прив'язує до прожиткового мінімуму осіб, які втратили працездатність. Суд враховує зазначені посилання відповідача, разом з тим, звертає увагу на наступне. Оскільки право на підвищення пенсії у позивача виникло з 01.12.2004, то слід керуватися порядком визначення мінімальної пенсії за віком, що діяв на той момент. Згідно з преамбулою Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»встановлено, що цей Закон визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом. Згідно з ч.1 ст. 28 цього Закону в редакції, чинній на момент виникнення у позивача права на підвищення пенсії, встановлено, що мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 25, а у жінок - 20 років страхового стажу встановлюється в розмірі 20 відсотків середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки України, за попередній рік, яка визначається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у галузі статистики. Дещо інший принцип визначення мінімальної пенсії за віком містить Закон України «Про пенсійне забезпечення». Так, згідно з ч.3 ст.19 цього Закону мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі мінімального споживчого бюджету. В умовах кризового стану економіки та спаду виробництва мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі не нижче межі малозабезпеченості". Відповідно до п.1 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 04.06.1997 із змінами і доповненнями, внесеними Законами України від 13 лютого 1998 року № 132/98-ВР та від 4 липня 2002 року № 51-IVII передбачено, що мінімальний розмір пенсії за віком у розмірі не нижче межі малозабезпеченості, величина вартості якої з 1 січня 1997 року становить 70,9 гривні, поширюється тільки на пенсії, що призначаються відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення". Як зазначалося вище, позивачу призначення пенсії здійснено відповідно до Закону України «Пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб», у зв'язку з цим, суд зазначає, що вказаний вище порядок визначення мінімального розміру пенсії за віком на позивача не поширюється, про що також правомірно зазначали і відповідачі в своїх листах, адресованих позивачу, і які містяться у матеріалах справи. Разом з тим, суд вважає, що відповідач обґрунтовано при здійсненні перерахунку пенсії позивачу керувався Постановою Кабінету Міністрів України від 03.01.02 № 1 «Про підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат окремим категоріям пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного бюджету», згідно з якою передбачено, що виходячи з розміру 19 гривень 91 копійка провадиться розрахунок, зокрема, під час призначення та перерахунку пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб". Суд, крім того, звертає увагу на те, що право на підвищення пенсії виникає на підставі настання певних обставин, визначених відповідним законом. Для позивача такою обставиною є настання інвалідності, яка встановлена йому з 01.12.2004. Як свідчать надані відповідачем докази на підтвердження своїх заперечень, позивачу був здійснений перерахунок відповідно з вимогами чинного законодавства України в сфері пенсійного забезпечення. Відповідно до ч.1 та 2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідно до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Судом встановлено, що відповідачем виконано вимоги ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України в частині доказування правомірності вчиненої ним діяльності по відношенню до позивача, а діяльність є такою, що відповідає вищезазначеним принципам. Крім того, відповідно до ст.99 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Позовні вимоги позивача визначені періодом, починаючи з 01.12.2004, тобто станом на 2004 рік позивач вже знав про можливе порушення його права на перерахунок пенсії, тоді як вбачається з позовних матеріалів, звернення до суду мало місце лише 17.12.2007, тобто з порушенням встановленого ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України строку. Відповідно до ч.1 ст.100 Кодексу адміністративного судочинства України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Суд розглянув клопотання відповідача-2 про застосування наслідків пропуску позивачем строку на звернення до суду з адміністративним позовом та визнав його обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Зважаючи на вищевикладене та

Результат розгляду: denied