Рішення адміністративного суду від 2008-08-06 00:00:00+03

[PERSON]звернувся до Дружківського міського суду Донецької області з позовною заявою до Управління праці та соціального захисту населення Дружківської ради Донецької області про визнання неправомірними дій та стягнення недоотриманих коштів на оздоровлення за 2001, 2002, 2003, 2004, 2005, 2006, 2007 роки згідно ст. 48 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” та щорічної грошової допомоги до 5 травня, як інваліду війни ІІІ групи за 2000-2007 роки. Постановою Дружківського міського суду Донецької області 04 червня 2008 року у справі № 2-а-209/08 позов[PERSON]. до Управління праці та соціального захисту населення Дружківської міської ради Донецької області, про виплату компенсації на оздоровлення за 2001-2007 роки та щорічної грошової допомоги за 2000-2007 роки було задоволено частково, а саме: визнані дії відповідача незаконними та стягнуто недоотриману суму допомоги на оздоровлення за 2001-2005, 2007 роки у сумі 6852 грн., стягнуто недоотриману щорічну допомогу до 5 травня за 2007 рік у сумі 2570,42 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, та постановити нове рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце апеляційного розгляду був повідомлений належним чином. Позивач у судовому засіданні просив рішення суду І інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Дослідивши матеріали справи, колегія суддів встановила. Позивач дійсно має статус постраждалого від наслідків Чорнобильської катастрофи 1 категорії, є інвалідом ІІІ групи і перебуває на обліку у Управління праці та соціального захисту населення Дружківської міської ради. Відповідно до ст. 48 Закону України “Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, передбачена щорічна допомога на оздоровлення, зокрема, інвалідам ІІІ групи - 4 мінімальних заробітних плат, при цьому розмір мінімальної заробітної плати встановлюється на момент виплати. Фактично відповідачем виплачена позивачу щорічна допомога на оздоровлення: За 2001 рік - в сумі 21 грн. 50 коп., за 2002 рік - в сумі 21 грн. 50 коп., за 2003 рік - в сумі 21 грн. 50 коп., за 2004 рік - в сумі 21 грн. 50 коп., за 2005 рік - в сумі 90 грн., за 2006 рік - в сумі 90 грн. Крім того, згідно ч. 5 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» має право на отримання разової щорічної грошової допомоги до 5 травня у розмірі семи мінімальних пенсій за віком. Відповідно до п. 9 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особами, які є учасниками війни, є особи, залучені до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи. Фактично позивач отримав від відповідача у 2000 році-40 грн., у 2001 році-40 грн., у 2002 році - 100 грн., у 2003 році - 100 грн., у 2004 році - 130 грн., у 2005 році - 270 грн., у 2006 році - 270 грн., у 2007 році - 300 грн., при цьому відповідач керувався положеннями Законів України “Про державний бюджет України ” на відповідний рік (а.с.11). Між сторонами немає розбіжностей щодо обставин справи, встановлених судом першої інстанції, в апеляційній скарзі відповідач посилається на невірне застосування норм матеріального права, оскільки при виплаті зазначених сум він діяв в межах повноважень та відповідно до вимог чинного законодавства. Між сторонами немає розбіжностей щодо обставин справи, встановлених судом першої інстанції та апеляційним судом, в апеляційній скарзі вказується на порушення норм матеріального права. Колегія суддів вважає апеляційну скаргу відповідача такою, що підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку, у тому числі, органів державної влади. Статтею19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 50 Конституції України кожен має право на безпечне для життя і здоров'я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди. Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема, соціальний захист потерпілого населення, визначені Законом України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”. Статтею 63 Закону передбачено, що фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок Державного бюджету України. Відповідно до ст. 48 спеціального Закону щорічна допомога на оздоровлення сплачується органами соціального захисту населення за місцем проживання громадянина. Постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2002 року № 256, якою затверджений Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, встановлено, що головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належить питання праці та соціального захисту населення. Таким чином, відповідач є головним розпорядником коштів місцевого бюджету за рахунок субвенцій з державного бюджету та нього покладений обов'язок щодо реалізації механізму фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення, зокрема, пільг громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Колегія суддів вважає необґрунтованим застосування відповідачем при виплаті щорічної допомоги на оздоровлення розміру таких виплат, який встановлений Постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 року № 836 “Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” та з 2005 року - Постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 року № 562 “Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”. Статтею 48 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” передбачена щорічна допомога на оздоровлення особам, зокрема, інвалідам ІІІ групи - чотири мінімальні заробітні плати. Розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати. Тобто, нормами спеціального Закону визначений розмір щорічної допомоги як величина, кратна розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом на час здійснення виплати. Всупереч нормам спеціального закону, зазначеними постановами встановлені конкретні розміри такої допомоги в твердій грошовій сумі, зокрема, для інвалідів ІІІ групи - 21 грн. 50 коп., та з 2005р. - в сумі 90 грн. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно частини 4 статті 9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу у відповідності до пункту 2 Указу Президента України “Про Єдиний державний реєстр нормативних актів” від 27.06.1996 року стосовно преюдиції нормативних актів. Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над урядовими нормативними актами при вирішенні даного спору підлягають застосуванню норми ст. 48 Закону “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” та Закони України про встановлення розміру мінімальної заробітної плати на 2003, 2004, 2005, 2007 роки, а не вказані Постанови КМУ. Конституція - Основний Закон України і має найвищу юридичну силу, а тому колегія суддів приходить до висновку, що у зазначеній ситуації, суд першої інстанції вірно застосував конституційні положення щодо пільг, компенсацій і гарантій, які Держава надає громадянам. Таким чином, дії відповідача в частині виплати позивачу щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі 21 грн. 50 коп. за 2003, 2004 роки та у розмірі 90 грн. за 2005 неправомірні, а тому підлягають стягненню за 2003р.-798,50 грн.(205х4-21,50); за 2004р.-1026,50 грн.(262х4-21,50); за 2005р.-1410 грн.(375х4-90); за 2007р.-2060 грн.(515х4), а всього 5295 грн. Колегія суддів вважає, що в задоволені позовної заяви в частині стягнення недоотриманих грошових коштів на оздоровлення за 2006 рік слід відмовити, оскільки дія абзацу другого та третього частини четвертої статті 48 була зупинена в частині виплати компенсацій і допомоги у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати на 2006 рік згідно із п. 37 ст. 77 Закону України “Про Державний бюджет України на 2006 рік”, який до теперішнього часу не визнаний неконституційним Конституційним Судом України. Крім того, апеляційний суд встановив, що за 2001 - 2002 роки позивачу, також, не доплачені суми на оздоровлення відповідно до вимог спеціального Закону, але, оскільки виплату щорічної допомоги на оздоровлення хоча і здійснюють органи соціального захисту населення, але починаючи тільки з 29 жовтня 2003 року, відповідно до п. 2 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою КМУ від 04.03.2002 року № 256, то в частині стягнення недоотриманих коштів на оздоровлення за 2001 - 2002 роки позивач пред'явив вимоги до неналежного відповідача у справі, тому колегія суддів вважає за необхідне відмовити позивачу в стягненні коштів за 2001 - 2002 роки саме з цього відповідача. Крім того, правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначає Закон України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”. Відповідно до ч. 5 ст. 13 цього Закону щорічно до 5 травня інвалідам війни ІІІ групи виплачується разова грошова допомога у розмірі семи мінімальних пенсій за віком. Абзацом 1 ст. 17 цього Закону встановлено, що фінансування витрат, пов'язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів. Згідно абз. 1 ст. 17-1 щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених статтями 12 - 16 цього Закону, здійснюють органи праці та соціального захисту населення через відділення зв'язку або через установи банків (шляхом перерахування на особовий рахунок отримувача) пенсіонерам - за місцем отримання пенсії, а особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання чи одержання грошового утримання. Таким чином, у спірних правовідносинах відповідач є органом владних повноважень, на якого чинним законодавством покладений обов'язок по здійсненню виплат, передбачених Законом України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, в тому числі разової грошової допомоги. Колегія суддів вважає неправомірним довід заявника скарги щодо правомірності застосування у 2007 році розміру таких виплат, встановленому п. 13 ст. 71 Закону України “Про Державний бюджет України на 2007 рік”, відповідно до якого у 2007 році виплата щорічної разової допомоги відповідно до закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” здійснюється у таких розмірах, зокрема, інвалідам III групи - 300 гривень, оскільки положення зазначеної норми Закону - визнані неконституційними рішенням Конституційного Суду України у справі № 6-рп від 09.07.2007 року. Відповідно до ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач не довів правомірність дій щодо нарахування [PERSON]. щорічної грошової допомоги до 9 травня протягом 2007 року - в розмірі 300 грн., встановлених Законами України “Про Державний бюджет на 2007 рік”, а не в розмірі, встановленому Законом України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”. Згідно ст. 22 зазначеного закону рішення підприємств, установ і організацій, які надають пільги, можуть бути оскаржені до районної державної адміністрації, виконавчого комітету міської Ради або до районного (міського) суду. Оскільки орган праці та соціального захисту населення порушив право позивача на отримання разової грошової допомоги, виплата якої встановлена ч. 5 ст. 13 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, він звернувся за захистом порушеного права з позовною заявою, та суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову в частині стягнення разової грошової допомоги до 5 травня за 2000, 2001, 2002, 2003, 2005, 2006 роки, оскільки здійснення відповідачем виплати в ці роки у розмірах, передбачених Законами України „Про Державний бюджет” на відповідні роки є правомірним, тому, що вони передбачені вищезазначеними законами, що прямо встановлюють розмір щорічної грошової допомоги до 5 травня, які не визнані неконституційними, що підтверджує правомірність їх застосування при виплаті допомоги. Колегія суддів вважає правомірним застосування судом першої інстанції строку звернення до суду, однак необхідно керуватися не загальними нормами ЦК України, а ст. 99 КАС України, який передбачає річний строк звернення до суду за захистом порушеного права, з огляду на те, що на цьому наполягав відповідач у суді І інстанції відповідно до ч.1 ст. 100 КАС України, а тому правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення грошової допомоги до 5 травня за період 2000-2006 роки. На підставі викладеного

Результат розгляду: partial