Рішення адміністративного суду від 2008-03-29 00:00:00+02

Наказом Мінекономіки від 11.10.2001р. №1061-к (запис у трудовій книжці №34) [PERSON] призначений за результатами стажування на посаду заступника керівника департаменту торговельних обмежень та контролю за зовнішньоекономічною діяльністю. Позивач звернувся до Міністра економіки та з питань європейської інтеграції України з проханням відрядити його на посаду заступника керівника торговельно-економічної місії у складі посольства України у ФРН з 17.08.2003р. Відповідно до пункту 1 наказу Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України від 04.07.2003р. № 100-п, постановою Кабінету Міністрів України від 1 липня 2003 року №1011 [PERSON] призначено на час довготермінового відрядження на посаду заступника керівника торговельно-економічної місії у складі посольства України у Федеративній республіці Німеччина з місцем розташуванням в м. Гамбург. Згідно абзацу 2 пункту 1 наказу від 04.07.2003р. №100-п, вважати [PERSON] таким, що приступив до виконання обов'язків з 17 серпня 2003 року. Відповідно до пункту 4 наказу від 04.07.2003р. №100-п [PERSON] відряджено до Федеративної республіки Німеччина з 17 серпня 2003 року. На підставі наказу №100-п від 04.07.03р., постанови КМУ від 01.07.03р. №1011, Міністерство закордонних справ видало наказ від 27.08.2003р. № 2184-ос «Про призначення [PERSON]». Відповідно до пункту 1 наказу МЗС від 27.08.2003р. № 2184-ос [PERSON] призначено з 31 серпня 2003 року на посаду заступника керівника торговельно-економічної місії у складі посольства України у Федеративній республіці Німеччина з місцем розташування в м. Гамбург на час довготермінового відрядження. У зв'язку з цим, на підставі наказу МЗС від 27.08.2003р. № 2184-ос, Міністерство економіки та з питань європейської інтеграції України видало наказ від 28.08.2003р. №160-п «Про внесення змін до наказу Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України від 04.07.2003р. №100-п». Відповідно до наказу Мінекономіки від 28.08.2003р. №160-п у пунктах 1 та 4 наказу від 04.07.2003р. №100-п цифри і слова «17 серпня 2003 року»були замінені цифрами і словами «31 серпня 2003 року». Отже, згідно абзацу 2 пункту 1, пункту 4 наказу від 04.07.2003р. № 100-п (із змінами внесеними наказом Мінекономіки від 28.08.2003р. № 160-п), [PERSON] приступив до виконання обов'язків у складі торговельно-економічної місії з 31 серпня 2003 року (відрядження позивача до Федеративної республіки Німеччина також починається з 31 серпня 2003 року). 27 серпня 2003 року [PERSON], який займав посаду заступника директора департаменту торговельних обмежень та контролю за зовнішньоекономічною діяльністю, звернувся до Міністра економіки та з питань європейської інтеграції України Хорошковського В.І. з проханням звільнити його з роботи за власним бажанням з 29 серпня 2003 року у зв'язку з призначенням заступником керівника ТЕМ у ФРН. Міністерство економіки та з питань європейської інтеграції України наказом від 28 серпня 2003 року №793-к «Про звільнення [PERSON]»звільнило позивача з посади заступника директора департаменту торговельних обмежень та контролю за зовнішньоекономічною діяльністю 29 серпня 2003 року за власним бажанням, на підставі ст.38 Кодексу законів про працю України, у зв'язку з виїздом у довгострокове відрядження для подальшої роботи в торговельно-економічній місії у складі посольства України у Федеративній республіці Німеччина. (підстава заява [PERSON], наказ МЗС України від 27.08.2003р. № 2184-ос). Тобто, позивач до початку виконання обов'язків заступника керівника торговельно-економічної місії у складі посольства України у Федеративній республіці Німеччина з 31 серпня 2003 року, звільнився за власним бажанням з Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції 29 серпня 2003 року. 21.06.2007р. позивач звернувся до Міністра економіки України з заявою про відкликання його із займаної посади, у зв'язку із закінченням терміну закордонного відрядження, з 28 серпня 2007 року, а також просив надати невикористану відпустку за відпрацьований час з подальшим звільненням. Слід зазначити, що зі змісту цієї заяви вбачається, що підставою для відкликання позивача з посади заступника керівника ТЕМ у Німеччини з подальшим звільненням з цієї посади є закінчення довготермінового відрядження, тобто закінчення строкового трудового договору, укладеного між Мінекономіки та [PERSON] (наказ від 04.07.2003 №100-п). Мінекономіки листом від 13-25/202 від 29.05.07р. звернулося до Міністерства закордонних справ із списком заступників керівників та спеціалістів ТЕМ, термін відрядження яких закінчується у 2007 році і просило погодити звільнення співробітників ТЕМ, зазначених у списку, в тому числі погодити звільнення [PERSON] (за №19 зазначеного списку термін відрядження позивача закінчувався 31.08.2007р.). Міністерство закордонних справ листом від 07.07.2007р. №201/14-1993 погодило звільнення, зокрема, [PERSON] з посади заступника керівника торговельно-економічної місії у складі посольства України у Федеративній республіці Німеччина. Враховуючи викладене, Мінекономіки видало наказ від 13.07.2007р. № 159-м. Відповідно до пункту 1 цього наказу [PERSON] на підставі заяви від 21.06.2007 року було відкликано до України з 28 серпня 2007 року, згідно з пунктом 2 позивач повинен був забезпечити передачу справ. Згідно з пунктом 3 наказу Мінекономіки від 13.07.2007р. № 159-м позивачу надали невикористану відпустку терміном 90 календарних днів з 29 серпня по 26 листопада 2007 року. Згідно з пунктом 4 цього наказу [PERSON], заступника керівника торговельно-економічної місії Посольства України у Федеративній республіці Німеччина при Генеральному консульстві в м. Гамбурзі, було звільнено 26 листопада 2007 року, у зв'язку з закінченням довготермінового відрядження (п.2 ст.36 КЗпП України). Визнаючи важливість права на працю як основи життєдіяльності людини, Конституція України закріплює та гарантує основні трудові права громадян (статті 43, 44, 45, 46) і встановлює, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості визначаються виключно законами України (пункт 6 частини першої статті 92). Конституційний Суд України у своєму рішенні від 09.07.98р. «Справа за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 Кодексу законів про працю України (справа про тлумачення терміну «законодавство»)» встановив, що особливістю правового регулювання трудових відносин є те, що вони регламентуються розгалуженою системою нормативних актів, прийнятих органами різних рівнів, у тому числі за участю трудових колективів та профспілок. Проте, найбільш соціально важлива частина трудових відносин, яка охоплюється конституційним поняттям «засади регулювання праці і зайнятості», визначається лише законом. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (ст. 4 Кодексу законів про працю України). Державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Загальні засади діяльності, а також статус державних службовців встановлено Законом України від 16.12.93р. № 3723-ХІІ «Про державну службу». Зазначеним законом визначено окремі види підстав припинення державної служби, крім тих, що встановлені Кодексом законів про працю України. Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи тощо. У тексті Кодексу посилання "адміністрація", "адміністрація підприємства, організації", "адміністрація підприємства, установи, організації" замінено посиланням "власник або уповноважений ним орган", посилання "робітники і службовці" - посиланням "працівники" згідно із Законом Української РСР від 20 березня 1991 року N 871-XII. Зміст права на працю полягає у можливості кожної особи заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вільно погоджується (стаття 43 Конституції України). Це право забезпечується обов'язком держави створювати громадянам умови для повного його здійснення, гарантувати рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовувати програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Однак це конституційне право громадянина не може пов'язуватись лише з певною формою трудового договору, який укладається громадянином відповідно до його волевиявлення, а тому виходячи з системного аналізу норм права, закріплених Законами України «Про державну службу», «Про дипломатичну службу» та Кодексом законів про працю України, суд застосовує правила, встановлені КЗпП України. Пункт четвертий статті 36 Кодексу законів про працю України передбачає можливість припинення трудового договору шляхом розірвання його, зокрема, з ініціативи працівника. Чинне законодавство України у такому випадку не зобов'язує працівника зазначати причину звільнення з роботи. Статтею 3 Закону України «Про відпустки»визначено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Міністерство економіки та з питань європейської інтеграції України наказом від 28 серпня 2003 року № 793-к «Про звільнення [PERSON]»звільнило [PERSON] з посади заступника директора департаменту торговельних обмежень та контролю за зовнішньоекономічною діяльністю 29 серпня 2003 року за власним бажанням, на підставі ст.38 Кодексу законів про працю України, у зв'язку з виїздом у довгострокове відрядження для подальшої роботи в торговельно-економічній місії у складі посольства України у Федеративній республіці Німеччина. Згідно п.7 Положення про торговельно-економічну місію у складі закордонної дипломатичної установи, затверджене Указом Президента України від 30.04.1994р. № 200/94 (в редакції Указу Президента України від 26 лютого 2007 року № 145/2007), що діяло на момент звільнення позивача, відповідно до наказу Мінекономіки 13.07.2007р. № 159-м, заступник керівника торговельно-економічної місії призначається на посаду та звільняється з посади Міністром економіки України за погодженням з Міністерством закордонних справ України. Враховуючи п. 7 цього Положення, Мінекономіки звільнило позивача відповідно до наказу від 13.07.2007р. № 159-м. Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у суду немає правових підстав для задоволення позову. Зазначеної правової позиції дотримуються й суди інших юрисдикцій, про що, зокрема наведено в Роз'ясненні Президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000р. № 02-5/35 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів»(з наступними змінами та доповненнями). Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин. Згідно ст.24 Закону України від 20.09.2001р. № 2728-ІІІ «Про дипломатичну службу»визначено, що працівники органів державної влади можуть бути тимчасово відряджені до органів дипломатичної служби для виконання службових обов'язків. Відповідно до частини 3 статті 12 наведеного Закону кадри дипломатичної служби складають працівники, які займають штатні дипломатичні та адміністративно-технічні посади на визначений термін (строковий трудовий договір). Як вбачається з наведених норм Закону, позивач набув статус тимчасово відрядженого державного службовця до органу дипломатичної служби - Посольства України у Федеративній Республіці Німеччина, у складі якого діє, згідно ст.1 Указу Президента України від 30.04.1994р. № 200/94, торговельно-економічна місія України у ФРН. Як вже зазначалось судом, згідно з п. 9 Положення про торговельно-економічну місію у складі закордонної дипломатичної установи України, затвердженого Указом Президента України від 15.09.03р. № 1038, керівник торговельно-економічної місії, його заступник (заступники) призначаються на посади та звільняються з посад Кабінетом Міністрів України за поданням Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України, погодженим з Міністерством закордонних справ України. Інші співробітники торговельно-економічної місії призначаються Міністром економіки та з питань європейської інтеграції України. Відповідно до підпункту 38 пункту 4 Положення про Міністерство економіки України, затверджене Указом Президента України від 23.10.2000р. № 1159, Мінекономіки відповідно до покладених на нього завдань організовує роботу торговельно-економічних місій у складі дипломатичних представництв України за кордоном; здійснює керівництво діяльністю торговельно-економічних місій у складі дипломатичних представництв України за кордоном, у встановленому порядку призначає на посади та звільняє з посад співробітників таких місій. Таким чином, судом не встановлено факту порушення відповідачем законодавства при прийнятті наказу про звільнення позивача, а тому суд приходить до висновку про безпідставність заявлених вимог. Крім того, суд вбачає за можливе задовольнити клопотання представника відповідача та застосувати до позивача наслідки пропущення строку звернення до суду згідно ст. 100 КАС України, в зв'язку з тим, що відповідно до положень ст. 233 Кодексу законів про працю України у справах про звільнення працівник може звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. З огляду на наведене, позов визнається таким, що не підлягає задоволенню.

Результат розгляду: denied