Рішення адміністративного суду від 2008-07-17 00:00:00+03

В червні 2008 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь несплачену суму на оздоровлення за період 2003, 2007 років у розмірі 3385 гривень. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказав на те, що він є інвалідом першої групи, особою, яка постраждала внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС першої категорії і перебуває на обліку у відповідача. Відповідно до ст.48 Закону України „Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” від 28.02.1991 року, йому передбачені щорічні виплати на оздоровлення у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат. Розмір мінімальної заробітної плати визначається на час виплати та становить: у 2003 році 237 гривень, у 2007 році 440 гривень. Однак відповідач майже нічого позивачеві не сплачував і на теперішній час несплачена сума на оздоровлення за період 2003, 2007 років складає 3385 гривень. Позивач вважає дії відповідача такими, що суперечать вимогам Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” та Конституції України. Тому він вимушений звернутися до суду. Позивач у судове засідання не з'явився, надавши суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явилася, надавши суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, просила відмовити в задоволенні позовних вимог, в запереченнях посилалася на те, що Управління праці та соціального захисту населення в місті Павлограді Павлоградської міської ради Дніпропетровської області в свої діях керується положеннями Закону України „Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” від 28.02.1991 року та постановами Кабінету Міністрів України №836 від 26.07.1996 року і №562 від 12.07.2005 року, які визначають розмір щорічних виплат на оздоровлення. Позивач не має право на одержання щорічних виплат на оздоровлення у вказаний період в зазначених позивачем розмірах. Так, дійсно, Законом України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, позивачу передбачені виплати, держава зобов'язується відшкодувати шкоду за пошкоджене здоров'я або втрату працездатності громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Однак відповідно до ст. 67 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” передбачено, що підвищення розміру доплат, пенсій і компенсацій, а саме конкретні розміри вказаних доплат, пенсій і компенсацій підвищується Кабінетом Міністрів України відповідно до зростання мінімальної заробітної плати. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 року №836 „Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” були затверджені конкретні розміри щорічної допомоги на оздоровлення. Постановою Кабінету Міністрів від 12.07.2005 року за №562, встановлені нові розміри щомісячної допомоги на оздоровлення. Таким чином, позивач одержував щорічну допомогу на оздоровлення у розмірі, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України. Тому, представник відповідача вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. За наявності клопотання всіх осіб, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, що відповідає положенням ч.3 ст.122 КАС України. Суд, з'ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши та дослідивши наявні докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав людини є головним обов'язком держави. Відповідно до ст. 16 Конституції України, забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов'язком держави. Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, ограни державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У судовому засіданні встановлено, що позивач є інвалідом першої групи, особою, яка постраждала внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС першої категорії і перебуває на обліку у відповідача. Відповідно до ст.48 Закону України „Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” від 28.02.1991 року, щорічна допомога на оздоровлення інвалідам першої групи виплачується у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат. Розмір мінімальної заробітної плати визначається на час виплати та становить: у 2003 році 237 гривень, у 2007 році 440 гривень. Відповідно до ч.3 ст.100 КАС України, позовні заяви приймаються до розгляду адміністративним судом незалежно від закінчення строку звернення до адміністративного суду. Згідно ч.2 ст.99 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.100 КАС України, пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову. З матеріалів справи вбачається, що позивачу було відомо про те, що за період 2003 року йому було ненараховано сум виплат щорічної допомоги на оздоровлення, таким чином, позивачу було відомо ще в 2003 році про ненарахування сум виплат щорічної допомоги на оздоровлення. З цього, відповідно до ст.99 КАС України, і починається перебіг строку для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Отже, річний строк для звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення сум на оздоровлення за період 2003 року, сплив. З огляду на це, позивач звернувся до суду з позовом тільки у 2008 році. Таким чином, позивачем був пропущений строк звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи. Тому, відповідно до ч.1 ст.100 КАС України, пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову в частині стягнення сум на оздоровлення за період 2003 року. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2007 року (арк.с.20-21) залишеною в силі ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2007 року (арк.с.22), позивач [PERSON]. вже звертався до суду з позовом про стягнення коштів на оздоровлення за період 2003-2005 років та згідно копії платіжного доручення №13 від 25.01.2008 року отримав невиплачену компенсацію на оздоровлення за період 2003-2005 років у сумі 3179 грн. згідно вказаної постанови суду (арк.с.19). При таких обставинах, суд вважає, що вимога позивача про стягнення суми на оздоровлення за період 2003 року є незаконною, правового значення для вирішення зазначеного матеріально-правового спору, з урахуванням його характеру та юридично значимих фактів, не мають, вимога позивача в частині стягнення суми на оздоровлення за період 2003 року є безпідставною, необґрунтованою і задоволенню не підлягає. Що стосується вимоги позивача про стягнення суми на оздоровлення за період 2007 року, то вона підлягає частковому задоволенню у зв'язку з наступним. Рішенням Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року №6-рп/2007, положення абзацу другого частини четвертої статті 48 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік», втратили чинність, як такі, що визнані неконституційними. Рішення має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей зазначених законів, що визнані неконституційними. Враховуюче викладене, суд вважає, що при розрахунку розміру суми на оздоровлення за період 2007 року, слід керуватися ст.48 Закону України „Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” від 28.02.1991 року, щорічна допомога на оздоровлення інвалідам першої групи виплачується у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат. За таких обставин, суд вважає, що позивач має право на отримання щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік в розмірі 2080 грн., виходячи з того, що 2007 році розмір мінімальної заробітної плати становив 440 грн., саме з розміру мінімальної заробітної плати необхідно вираховувати суму щорічної допомоги на оздоровлення помноженою на п'ять мінімальних заробітних плат: 440 грн. х5 = 2200 грн. З урахуванням отриманої позивачем суми 120 грн. у жовтні 2007 року, щорічна допомога на оздоровлення за 2007 рік становить: 2200 грн. - 120 грн. = 2080 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Таким чином, зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на наявність підстав для часткового задоволення вимог позивача. Відповідно до п.7 ч.1 ст.4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито», відповідач звільнений від сплати державного мита. Відповідно до вимог ч.1 ст. 94 КАС України, з відповідача суд стягує витрати на інформаційне-технічне забезпечення розгляду цивільної справи у сумі 01 грн. 50 коп. На підставі вищевикладеного,

Результат розгляду: partial