Рішення адміністративного суду від 2008-06-20 00:00:00+03

Позивач звернувся в суд до відповідача про стягнення недоплачених сум одноразової допомоги на оздоровлення та одноразової компенсації за шкоду, заподіяну здоров'ю, посилаючись на те, що він постійно проживає і працює в зоні радіоекологічного контролю, являється ліквідатором аварії на Чорнобильській АЕС, відноситься до 1 категорії постраждалих, а з січня 2006 року визнаний інвалідом третьої групи в зв'язку з захворюванням, пов'язаним з негативними наслідками катастрофи на ЧАЕС. У відповідності до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», позивач має право на щомісячну грошову допомогу в зв'язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства в розмірі 30 % від мінімальної заробітної плати. За період з 01.01.1998 року по грудень 2007 року, тобто по день призначення пенсії, йому повинна бути виплачена грошова допомога в сумі 7221,90 грн., яку він просить стягнути. Згідно ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», позивач, як працюючий в зоні радіоекологічного контролю, має право на доплату до заробітної плати щомісяця, однак ця доплата відповідачем не виплачується, тому просить стягнути за його підрахунками 24073 гривні. Відповідач також в порушення вимог ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виплачує щорічну допомогу на оздоровлення, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у розмірі, що не співвідноситься з мінімальною заробітною платою, внаслідок чого за період 2005-2007 р.р. утворилась заборгованість в розмірі 4973, 30 грн., яку і просить стягнути. Крім того, відповідач не нарахував і не виплатив позивачу одноразову компенсацію, як учаснику ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС, що стала інвалідом 3 групи, внаслідок Чорнобильської катастрофи, з розрахунку 30-ти мінімальних заробітних плат, яка визначається на момент встановлення інвалідності. В січні 2006 року позивачу встановлена інвалідність третьої групи безстроково, тому відповідач повинен був нарахувати і виплатити йому одноразову допомогу в сумі 10310,40 грн. У судовому засіданні позивач змінив позовні вимоги, просить позовні вимоги відповідно до ст. 37 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та ст. 39 цього ж Закону, залишити без розгляду, інші позовні вимоги, щодо стягнення одноразової компенсації в сумі 10310,40 грн. та про стягнення недоплаченої щорічної допомоги на оздоровлення в сумі 4973, 30 грн. підтримав. Просить звільнити його від сплати судового збору як особу, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи. Представник відповідача управління праці та соціального захисту населення Канівської міської ради Кособуцький М. А. позовні вимоги не визнав та пояснив, що Управління праці і соціального захисту населення діяло в межах законодавства, порушень по питанню нарахування щорічної допомоги на оздоровлення не було. А в своїй роботі при нараховані даних компенсацій вони керуються постановами Кабінету міністрів № 836 від 26.07.1996р. та № 562 від 12.07.2005 року. Крім того просить суд залишити позов без задоволення, посилаючись на те, що на 2006-2007 рік в Законі України «Про Державний бюджет України» п. 37 ст. 77 призупинена дія ст. 48 Закону України Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” від 28 лютого 1991 року. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в зв'язку з тим, що позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили про поважність причини пропуску строку для звернення в суд з позовом. Провести виплати в повному обсязі відповідно до Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” управління не в змозі, оскільки кошти виплачуються в тому обсязі, в якому виділені управлінню із державного бюджету для даної виплати. Суд заслухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення адміністративного позову. Згідно ч.5 ст. 48 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам за місцем їх проживання органами соціального захисту населення. В судому засіданні з достовірністю встановлено, що позивач являється учасником ліквідації аварії на ЧАЕС та віднесений до 1-ої категорії осіб, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, згідно посвідчення Серія [NUMBER](а.с. 12) і відповідно до ст.48 України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» позивач має право на щорічну допомогу на оздоровлення у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат, а розмір мінімальної заробітної плати відповідно до ч.4 ст.48 вищезазначеного закону визначається на момент виплати. Враховуючи те, що мінімальна заробітна плата на момент проведення позивачу виплат в лютому 2005 року становила 262 грн., в вересні 2006 році - 375 гривень, в лютому 2007 році - 400 гривень, що стверджується довідкою відділу статистики в м. Канів, то провівши відповідні розрахунки в 2005 році - 262 х 5 = 1310 гривень, в 2006 році - 375 х 5=1875 гривень, в 2007 році - 400 х 5 = 2000 гривень, а всього 5185 гривень, таку саме суму щорічної допомоги на оздоровлення повинен був виплати позивачу відповідач за вищевказаний період часу, однак за даний період відповідачем було виплачено 2005 році - 26,70 гривень, в 2006 році - 100 гривень, в 2007 році - 100 гривень, а всього було виплачено 226,70 гривень, що стверджується довідкою (а.с. 13), тобто недоплачена сума щорічної допомоги на оздоровлення за вищевказаний період часу складає 5185-226,70 = 4958,30 гривень. Також позивач, як учасник ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС, що став інвалідом третьої групи, внаслідок Чорнобильської катастрофи, має право на отримання одноразової компенсації в розмірі 30-ти мінімальних заробітних плат, а розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент встановлення інвалідності. З січня 2006 року комісією МСЕК позивачу встановлена третя групи інвалідності, що підтверджується довідкою № 120456 ( а.с. 11). Враховуючи те, що мінімальна заробітна на момент встановлення інвалідності була 350 гривень, то провівши відповідний розрахунок, позивачу повинні були виплатити 10500 гривень, однак відповідачем було виплачено, згідно довідки 189,60 гривень ( а.с. 13), тобто недоплачена сума становить 10310,40 грн. Посилання представника відповідача на те, що Закон України «Про Державний бюджет України» є пріоритетним відносно чинних Законів і тому виплати проводились відносно даного Закону не ґрунтується на ч.2 ст.152 Конституції України де зазначено, що Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. А відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року №3477-ІУ, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У рішенні, ухваленому 30 листопада 2004 року у справі «Бакалов проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що для держави неприпустимо пояснювати невиплату боргу браком бюджетних коштів, тому посилання представника відповідача на відсутність коштів не може бути підставою для відмови в задоволенні позову. Дану позицію також підтримав Верховний Суд України Постановою від 20.02.07р. стосовно позову до Управління праці і соціального захисту населення Червоногвардійської районної адміністрації України Макіївської міської ради про визнання дій неправомірними та стягнення недонарахованих сум на оздоровлення. В рішенні Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 09 липня 2007 року №6-рп/2007 вказано, що Конституційний Суд України вважає, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом, то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст.22 Конституції України не допускається. Крім того, інших доказів правомірності свого рішення, як в період підготовки справи до розгляду так і під час судового розгляду представник відповідача до суду не надав. Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Згідно ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи державного самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Пункт 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.96р. № 9 „Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя” визначає, якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон який регулює ці правовідносини. Закон України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” має вищу юридичну силу ніж Постанова КМУ від 26.07.96р. № 836 „Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, то суд вважає, що підлягають застосуванню вимоги ст. 48 вказаного Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, який передбачає право позивача на щорічну допомогу на оздоровлення в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат. Крім того слід зазначити, що встановлений ще в 1996 році Постановою Кабміну № 836 від 26.07.96 року розмір щорічної допомоги на оздоровлення протягом тривалих років не змінювався не зважаючи на постійне збільшення мінімальної заробітної плати і не відповідає розміру встановленим іншими законами. Також Закони України „Про розмір мінімальної заробітної плати” не містили обмежень до застосування ст. 48 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”. Оскільки ні Верховна Рада України, ні Кабінет Міністрів України в подальшому будь-яких рішень із цих питань не приймали, то виходячи із загальних засад пріоритетності законів над урядовими нормативними актами при вирішенні даного спору підлягає застосуванню ст. 48 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати на момент виплати. У відповідності до ст. 71 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” дія положень цього закону не може призупинятись іншими законами, крім законів про внесення змін до цього Закону. А тому, враховуючи вищенаведене, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити та стягнути з відповідача на його користь недоплачену щорічну допомогу на оздоровлення за період часу з 2005 року по 2007 рік, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, в сумі 4958, 30 гривень та одноразову компенсацію, як особі, що стала інвалідом третьої групи, в наслідок Чорнобильської катастрофи в сумі 10310,40 грн., інші позовні вимоги залишити без розгляду. Суд критично оцінює посилання представника відповідача на пропуск позивачем річного строку звернення до суду за захистом своїх прав, оскільки, позивач про порушення своїх прав дізнався в липні 2007 року, тобто, з дня прийняття рішення Конституційного суду України. Крім того, суд вважає, що при прийнятті рішення про відшкодування щорічної допомоги на оздоровлення слід застосовувати поняття аналогії права згідно ст. 46 ЗУ „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування” згідно з якою, якщо виплати здійснені неправильно по вині органу, який призначив і виплачує ці виплати, то вони виплачуються за минулий час без обмежень будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, та ст. 268 ЦК України. Від сплати судових витрат сторони звільнені.

Результат розгляду: partial