Рішення адміністративного суду від 2014-01-15 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ГУ Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення відповідача № 4 від 29.10.2013 року про скасування дозволу на безстрокову імміграцію в Україну. Вважає таке рішення недобросовісним, упередженим та необґрунтованим. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він є громадянином Росії, який з 2007 року проживає на Львівщині в статусі іммігранта. Зазначає, що факт його прописки та проживання на території Української РСР та України в період з 23.11.1990 року по 18.09.1992 року не свідчить про те, що він був чи є громадянином України, оскільки свого волевиявлення на одержання громадянства України він не висловлював, паспорта громадянина України не отримував, жодних дій для набуття громадянства України не вчиняв. Вважаючи, що набуття громадянства є правом, а не обов'язком особи, просив позовні вимоги задовольнити. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги, з урахуванням пояснень до позову від 05.12.2013 року, підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні, з урахуванням додаткових пояснень, поданих суду 15.01.2014 року, проти задоволення позову заперечив з тих підстав, що на клопотання позивача від 10.04.2006 року до ВГІРФО Жидачівського РВ УМВС України у Львівській області йому було підготовлено висновок про надання дозволу на імміграційну візу в Україну та надано посвідку на постійне місце проживання. При розгляді документів позивача працівниками ГУ ДМС України у Львівській області було виявлено, що дозвіл на імміграцію позивача в Україну без дати та номера, не підписаний уповноваженими на це посадовими особами. Крім того, в ході перевірки встановлено факт відсутності підстав для надання дозволу на імміграцію, оскільки позивач проживав та був зареєстрований на території України станом на момент проголошення незалежності України, а саме, станом на 24.08.1991 року. Таким чином, дозвіл [PERSON] видано на підставі неправдивих відомостей, адже він є громадянином України, з якого у встановленому законом порядку не виходив. Тому, в останнього відсутнє право на отримання дозволу на імміграцію в Україну. Звідси, спірне рішення про скасування [PERSON] дозволу на імміграцію в Україну є правомірним. За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити. Заслухавши думку позивача та представника відповідача, свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON], громадянину Росії, 18.06.2007 року Жидачівським РВ УМВСУ у Львівській області було видано безстрокову посвідку серії [NUMBER] на постійне проживання в Україні за адресою [ADDRESS] на підставі висновку про надання дозволу на імміграційну візу в Україну громадянину [PERSON] та дозволу на імміграцію в Україну на ім'я [PERSON]. Слід одразу зазначити, що вказаний висновок не містить ні номера, ні дати його видачі, не затверджений начальником ВГІРФО УМВСУ у Львівській області. Аналогічно і сам дозвіл на імміграцію в Україну не підписаний посадовою особою та без печатки органу, що видав дозвіл. 29.10.2013 року рішенням № 4 Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області громадянину Російської Федерації [PERSON] на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію" скасовано дозвіл на імміграцію в Україну. Так, встановлено, що позивачем для отримання дозволу на імміграцію в Україну подано неправдиві відомості, а саме: скрито факт перебування в громадянстві України. Судом в ході розгляду справи встановлено, що [PERSON] народився [INFO] у м. Львові, що підтверджено наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про народження позивача серії [NUMBER], виданого 05.08.1953 року Сталінським РАЙ Бюро ЗАГС м. Львів. Так, згідно наявної в справі копії автобіографії позивача, він народився [INFO] у м. Львові та до 1993 року проживав за адресою [ADDRESS]. В 1993 році переїхав на постійне місце проживання в м. Москву Російської РСР. В 1999 році набув громадянство Росії. Крім того, архівною довідкою Львівського комунального підприємства № 504 від 19.10.2013 року № 42, виданою Державній міграційній службі, підтверджено той факт, що в період з 23.11.1990 року по 18.09.1992 року громадянин [PERSON] був прописаний в [ADDRESS]. Факт переїзду на постійне місце проживання в м. Москву РФ в 1993 році встановлено також висновком (квітень 2006 року) начальника ВГІРФО Жидачівського РВ УМВСУ у Львівській області про надання дозволу на імміграційну візу в Україну громадянину [PERSON] та не заперечується самим позивачем в судовому засіданні. 18.10.2005 року позивачу Центральним ОМ м. Корольова Московської області видано паспорт Російської Федерації. 04.12.2004 року в Російській Федерації позивачу також видано закордонний паспорт, в якому вказано місце народження "Украина, УССР". При прийнятті рішення у даній справі, суд керується наступними нормами закону. У відповідності до ст. 4 та 25 Конституції України, в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом. Громадянин України не може бути позбавлений громадянства і права змінити громадянство. Громадянин України не може бути вигнаний за межі України або виданий іншій державі. Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами. В Законі України "Про правонаступництво України" від 12.09.1991 року закріплено, що всі громадяни Союзу РСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України, є громадянами України. Положеннями Закону України "Про громадянство України" визначається правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб. Громадянство України - правовий зв'язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов'язках.(п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про громадянство України"). Згідно п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про громадянство України", громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України. Відповідно до ст. 6 Закону України "Про громадянство України", громадянство України набувається: 1) за народженням; 2) за територіальним походженням; 3) внаслідок прийняття до громадянства; 4) внаслідок поновлення у громадянстві; 5) внаслідок усиновлення; 6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров'я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім'ю або передачі на виховання в сім'ю патронатного вихователя; 7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8) у зв'язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; 10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України. В п. 8 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про громадянство України" зазначено, що реєстрація громадянства України - це внесення запису про набуття особою громадянства України спеціально уповноваженим на те органом у відповідні облікові документи. Пунктами 1, 3 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про громадянство України" закріплено, що законодавство України про громадянство ґрунтується, серед іншого, на принципах єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України; неможливості позбавлення громадянина України громадянства України; збереження громадянства України незалежно від місця проживання громадянина України. Громадянами України, згідно п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про громадянство України", є, окрім інших, усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. З аналізу наведених фактів, встановлених в ході розгляду справи, та норм чинного законодавства вбачається, що позивач [PERSON] після розпаду СРСР, як колишній його громадянин, який на момент проголошення незалежності України (24.08.1991 року) постійно проживав на території України, - є громадянином України. Судом не береться до уваги твердження позивача про те, що він не вчиняв жодних дій для прийняття громадянства України, а отже, і не міг бути громадянином України. Норми Закону України "Про громадянство України" містять імперативну вказівку на те, що всі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України, є громадянами України. Звідси, є таким, що не ґрунтується на нормах чинного законодавства твердження [PERSON] про те, що громадянство ним могло бути набуто лише з отриманням паспорта громадянина України. Крім того, слід розрізняти поняття "перебування в громадянстві України" та "державна реєстрація громадянства". Зокрема, в ч. 3 ст. 49 Цивільного кодексу України зазначено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Той факт, що позивач не звертався за державною реєстрацією громадянства України, не робить його особою без громадянства, як він на цьому наголошує. Та обставина, що [PERSON] отримав в 1999 році громадянство Російської Федерації не береться судом до уваги з огляду на положення п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про громадянство України", згідно якої якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Крім того, громадянство України зберігається незалежно від місця проживання громадянина України (п. 7 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про громадянство України"). Дій спрямованих на припинення громадянства України внаслідок виходу з нього, позивач не вчиняв. Відтак, відсутні підстави стверджувати про право особи, а не обов'язок, у виборі громадянства. Таким чином, встановленим є факт набуття позивачем [PERSON] статусу громадянина України та відсутні докази припинення такого статусу (ст. 17 Закону) внаслідок його втрати (ст. 19 Закону) чи виходу з громадянства (ст. 18 Закону). Посилання позивача на те, що в наявних в матеріалах справи копіях закордонного паспорта [PERSON] (від 19.08.1992 року та від 08.10.1993 року) міститься інформація про те, що паспорт виданий в УРСР, а, тому, після розпаду Радянського Союзу дана особа набула статусу особи без громадянства, спростовується наступним. Пунктом 1 постанови Верховної Ради України від 26.06.1992 року № 2503-XII "Про затвердження положень про паспорт громадянина України та про паспорт громадянина України для виїзду за кордон" закріплено, що паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України. В постанові КМ України "Про паспорти громадян України, що оформлені з використанням бланків паспортів колишнього Союзу РСР" від 28.10.2004 року № 1429 зазначено, що дійсними вважаються паспорти громадян України, що оформлені з використанням бланків паспортів колишнього Союзу РСР, до 1 січня 2005 року. Тобто, факт того, що у [PERSON] паспорт виданий на бланку неіснуючої держави Союзу РСР не свідчить про те, що позивач є особою без громадянства. Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлення порядку їх в'їзду в Україну та виїзду з України визначено Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 року № 3773-VI. Іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.(ч. 1 ст. 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства"). Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про імміграцію" від 07.06.2001 року № 2491-III, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання. В ст. 6 Закону України "Про імміграцію" зазначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції: 1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; 3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання; 5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо, серед іншого, з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання. Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення. Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України. Якщо особа оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію до суду, рішення про її видворення не приймається до набрання рішенням суду законної сили. (ст. 13 Закону України "Про імміграцію"). Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до вимог ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Таким чином, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що позивач, перебуваючи в статусі громадянина України, безпідставно звернувся до уповноваженого органу України про надання йому дозволу на імміграцію в Україну та при зверненні до ВГІРФО Жидачівського РВ УМВСУ у Львівській області за отриманням дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні, не повідомив про те, що він перебував та перебуває в громадянстві України, рішення ГУ ДМС України у Львівській області № 4 від 29.10.2013 року про скасування [PERSON] дозволу на імміграцію в Україну є правомірним та таким, що винесено з дотриманням норм чинного законодавства. Відповідачем належними та допустимими доказами доведено в судовому засіданні правомірність прийнятого ним рішення. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими і у їх задоволенні слід відмовити. Відповідно до ст. 94 КАС України, судові витрати позивачеві, якому відмовлено у позові, не відшкодовуються.

Результат розгляду: denied