Рішення адміністративного суду від 2014-03-04 00:00:00+02

06.11.2012 фізична особа-підприємець [PERSON] (далі - ФОП) звернулася до суду з вищевказаним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Берегівському районі Закарпатської області (далі - УПФ) у якому просила скасувати вимогу відповідача від 26.10.2012 №Ф198 про сплату суми недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) в розмірі 1173,23грн. Позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги тим, що вона є фізичною особою-підприємцем, яка обрала спрощену систему оподаткування, а також пенсіонером, тому звільняється від сплати за себе єдиного внеску. Відтак вважає, що УПФ безпідставно було надіслано їй вимогу про сплату боргу яка у зв'язку із цим підлягає скасуванню. Постановою Берегівського районного суду Закарпатської області від 19 листопада 2012 року в справі №701/2872/12 заявлений позов задоволено. Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржило УПФ, яке покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову повністю. У поданій апеляційній скарзі вказує на те, що пільги щодо сплати єдиного внеску поширюються лише на осіб які отримують пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV), однак позивач не є такою особою, оскільки його пенсійне забезпечення здійснюється за законодавством держави в якій він перебуває на постійному місці проживання. Особи, що беруть участь у справі, в судове засідання для розгляду апеляційної скарги не прибули, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, клопотань від осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю не поступало, також від сторін надійшли клопотання про розгляд справи без їх участі, а тому апеляційний суд, у відповідності до ч.1 ст.197 КАС України, вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки таку може бути вирішено на основі наявних у ній доказів. Перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу належить задовольнити. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що зняття позивача з обліку не позбавляє його статусу пенсіонера та не свідчить про неотримання ним пенсії передбаченої законом, а тому висновок УПФ щодо відсутності у нього пільг по сплаті єдиного внеску є безпідставним. Проте, такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та є помилковими з таких міркувань. Статтею 18 КАС України визначена предметна підсудність адміністративних справ. Із ч.2 цієї статті випливає, що окружним адміністративним судам підсудні адміністративні справи, у яких однією зі сторін є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, обласна рада, Київська або Севастопольська міська рада, їх посадова чи службова особа, крім випадків, передбачених цим Кодексом, та крім справ з приводу їхніх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки та справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам. Предметом даної справи є оскарження рішення відповідача як органу державної влади і не стосується спорів визначених у п.4 ч.1 ст.18 КАС України, а тому, справа, яку розглянув Берегівський районний суд Закарпатської області предметно підсудна Закарпатському окружному адміністративному суду. Зважаючи на це, апеляційний суд зазначає, що оскаржуване рішення ухвалене неповноважним судом. Відповідно до п.4 ст.202 КАС України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення по справі є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом. Стосовно вирішення справи по суті, слід зазначити наступне. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що з 05.10.1994 [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію Серії [NUMBER] (а.с.8), платником єдиного податку та перебуває на спрощеній системі оподаткування (а.с.10-11). На підставі ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464-VI) відповідачем 26.10.2012 сформовано вимогу №Ф198 про сплату ФОП недоїмки з єдиного внеску за 2011 рік у розмірі 1173,23грн (а.с.5). Не погодившись із такою вимогою УПФ, позивач звернувся до суду із цим адміністративним позовом. Спеціальним законом, який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, є Закон №2464-VI. Відповідно до ст.1 цього Закону єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування. Платниками єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування згідно п.4 ч.1 ст.4 вказаного Закону №2464-VI є, зокрема, фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. З огляду на викладені вище норми апеляційний суд погоджується і доводами відповідача про те, що позивач є страхувальником, в розумінні цього Закону. Частиною 4 ст.4 Закону №2464-VI визначено, що особи, зазначені у п.4 ч.1 цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування. Таким чином зазначеною нормою визначено дві умови звільнення платника від сплати єдиного внеску: - наявність у особи статусу пенсіонера за віком або інваліда; - факт отримання відповідно до закону пенсії або соціальної допомоги. Тобто критерієм звільнення від сплати єдиного внеску разом із фактом отримання пенсії, є наявність у особи, яка обрала спрощену систему оподаткування, статусу пенсіонера за віком, що встановлюється у відповідності до Закону №1058-IV. Положеннями ст.1 Закону №1058-IV визначено, що «пенсіонер» - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім'ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом. Як вбачається із матеріалів справи, позивач не отримувала пенсії у відповідності до Закону №1058-IV у 2011 році, оскільки відмовилась від її отримання з 01.02.2009 (а.с.18), у зв'язку із виїздом на постійне місце проживання в Угорщину. На даний час у відносинах між Україною та Угорщиною діє Угода між Союзом Радянських Соціалістичних Республік та Угорською Народною Республікою про співробітництво в галузі соціального забезпечення, від 01.07.1963. Відповідно до п.1 ст.4 цієї Угоди, усі види соціального забезпечення, передбачені даною Угодою, надаються згідно зі своїм власним законодавством, органом тієї Договірної Сторони, на території якої постійно проживає громадянин. Відтак, оскільки ФОП не отримує призначеної їй у відповідності до Закону №1058-IV пенсії або соціальної допомоги, що також відповідно до вимог ст.1 вказаного Закону позбавляє її відповідного статусу пенсіонера, то апеляційний суд вважає, що підстави для звільнення позивача від сплати за себе єдиного внеску відсутні. Щодо посилання суду першої інстанції на пенсійне посвідчення ФОП як на підставу для надання позивачу статусу пенсіонера слід зазначити наступне. Так, згідно з п.1 «Порядку обліку, зберігання, оформлення та видачі пенсійних посвідчень в Пенсійному фонді України та його органах», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.03.2004 №4-1 документом, який підтверджує призначення громадянину пенсії, є пенсійне посвідчення, що видається органом Пенсійного фонду України. Відповідно до п.4 Додатку до згаданої Порядку, посвідчення є документом, що підтверджує право на одержання пенсії і засвідчує особу його власника при одержанні належних до виплати сум пенсій, зверненні до органів Пенсійного фонду України та інших державних органів з питань пенсійного забезпечення. Одночасно відповідно до п.45 «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, документом, який підтверджує призначення особі пенсії, є пенсійне посвідчення, що видається органом, що призначає пенсію, відповідно до «Порядку обліку, зберігання, оформлення та видачі пенсійних посвідчень в Пенсійному фонді України та його органах», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду від 25.03.2004 №4-1. Отже, наявність у особи пенсійного посвідчення підтверджує лише право на одержання пенсії та факт її призначення, а не статус пенсіонера за віком та факт отримання пенсії чи інших соціальних виплат. З вищевикладеного слідує, що позивач є платником єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування і дія положення ч.4 ст.4 Закону №2464-VI на неї не поширюється, а відтак відповідачем правомірно було сформовано спірну вимогу про сплату боргу за 2011 рік та направлено таку ФОП. За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до переконання про безпідставність позовних вимог ФОП щодо скасування вимоги відповідача від 26.10.2012 №Ф198. Відповідно до ст.202 КАС України підставами для скасування судом апеляційної інстанції постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання. З огляду на викладене, оскільки постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, то апеляційну скаргу належить задовольнити, а оскаржувану постанову слід скасувати та прийняти нову постанову.

Результат розгляду: denied