Рішення адміністративного суду від 2014-03-18 00:00:00+02

18.01.2014 року громадянка Російської Федерації [PERSON] звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просила визнати протиправним та скасувати рішення завідувача Тиврівського районного сектору управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області Байзан Н.В. від 11.01.2014 року, затвердженого заступником начальника управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області Кушніром В.М., про її примусове повернення в країну походження та зобов'язати управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області зняти встановлену цим рішенням заборону її в'їзду на територію України. Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 30.01.2014 року, після усунення позивачем недоліків позовної заяви, відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом з призначенням справи до судового розгляду. Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 10.02.2014 року, постановленою із занесенням до журналу судового засідання, на підставі ч. 1 ст. 52 КАС України допущено заміну первинного відповідача - управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області в особі завідувача Тиврівського районного сектору управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області Байзан Н.В. належними відповідачами - управлінням Державної міграційної служби України у Вінницькій області (далі - УДМС у Вінницькій області) та Тиврівським районним сектором управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області (далі - Тиврівський РС УДМС у Вінницькій області). 21.02.2014 року на підставі ст.ст. 49, 51, 137 КАС України представником позивача подано заяву про зміну позовних вимог, згідно з якою позивач просив суд визнати протиправним та скасувати рішення завідувача Тиврівського РС УДМС у Вінницькій області Байзан Н.В. від 11.01.2014 року, затверджене заступником начальника УДМС у Вінницькій області Кушніром В.М., про примусове повернення в країну походження громадянки Російської Федерації [PERSON], [INFO], та заборону її подальшого в'їзду на територію України терміном на 3 роки. В подальшому, а саме 13.03.2014 року представник позивача зменшив розмір раніше заявлених позовних вимог та остаточно просить суд визнати протиправним та скасувати рішення завідувача Тиврівського РС УДМС у Вінницькій області Байзан Н.В., що затверджене заступником начальника УДМС у Вінницькій області Кушніром В.М., про примусове повернення в країну походження громадянки Російської Федерації [PERSON], [INFO], в частині заборони подальшого в'їзду позивачки на територію України терміном на 3 роки. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що у грудні 2013 року під час перевірки паспортного режиму виявлено факт порушення [PERSON] правил перебування на території України, у зв'язку з чим її притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. 11.01.2014 року [PERSON] було викликано до УДМС у Вінницькій області, де вручено рішення про примусове повернення в країну походження із забороною в'їзду на територію України протягом 3-х років. Таке рішення суб'єкта владних повноважень, на думку позивачки, не відповідає затвердженій формі та винесене з істотним порушенням встановленого законодавством порядку. Зокрема зазначає, що їй не було роз'яснено права на отримання правової допомоги та послуг перекладача, хоча вона не володіє українською мовою. Крім того просить врахувати, що вона понесла покарання за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 203 КУпАП, та 06.12.2013 року добровільно сплатила штраф в розмірі 510 грн. Натомість оскаржуваним рішенням її фактично повторно притягнуто до відповідальності за одне і те саме правопорушення. Також вважає, що у відповідача були відсутні передбачені ст. 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" підстави для прийняття рішення про заборону її подальшого в'їзду на територію України, а рішення в цій частині жодним чином не вмотивоване, незважаючи на те, що примусове повернення іноземця в країну походження не обов'язково має супроводжуватися забороною в'їзду на територію України і є виключним заходом. У судовому засіданні представник позивачки повністю підтримав заявлені позовні вимоги та надав пояснення згідно з обґрунтуваннями, наведеними у позовній заяві. Звертає увагу суду на те, що [PERSON] визнала свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, добровільно сплати накладений на неї штраф і наприкінці грудня 2013 року, тобто ще до прийняття оскаржуваного рішення, залишила територію України. Після цього [PERSON] знову в'їхала в Україну через аеропорт "Бориспіль", що додатково свідчить про незаконність рішення відповідача про її примусове повернення в країну походження, оскільки на час його винесення позивачка правомірно перебувала на території України. Крім того зазначає, що відповідач при прийнятті рішення не врахував тяжкі життєві обставини [PERSON], адже вона тривалий час в Україні знаходилася на стаціонарному лікуванні і через ускладнену вагітність у вересні 2013 року втратила дитину, яка народилася мертвою. Більше того, встановлена відповідачем заборона в'їзду [PERSON] на територію України позбавить її можливості відвідувати могилу дитини, що грубо порушуватиме її сімейні права. Також наголошує на тому, що рішення про заборону в'їзду позивачки в Україну прийнято упереджено, без вказівки на передбачені законом підстави для його прийняття та не містить будь-яких мотивів, з яких воно було прийнято. Просить суд позов задовольнити з урахуванням поданої заяви про зменшення позовних вимог. Представники відповідача УДМС у Вінницькій області в судовому засіданні адміністративний позов [PERSON] заперечили з мотивів, викладених у наданих суду письмових запереченнях, та у своїх поясненнях звертають увагу на те, що позивачка, прибувши в Україну 22.01.2012 року, як громадянка Російської Федерації мала право тимчасово перебувати на території України не більше як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в'їзду з держав з безвізовим порядком в'їзду. Таким чином, [PERSON] повинна була покинути територію України не пізніше 21.04.2012 року або звернутись не раніше, ніж за десять та не пізніше ніж за три робочі дні до 21.04.2012 року до територіальних органів або підрозділів ДМС за місцем проживання із заявою про продовження строку перебування на території України. Однак, в зазначені строки позивачка територію України не покинула та із відповідно заявою про продовження терміну перебування в Україні не звернулась. За таких обставин 06.12.2013 року відносно [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 203 КУпАП. Отже, на думку відповідача, своїми діями [PERSON] грубо порушила законодавство про правовий статус іноземців, доказом чого є постанова про її притягнення до адміністративної відповідальності, яку вона добровільно виконала і не оскаржувала у передбачений законом спосіб. Також просять врахувати, що позивачка немає законних джерел доходу та власного житла на території України, немає дозволу на працевлаштування в Україні, ніхто з її близьких родичів не є громадянином України, відсутні підстави для її тимчасового проживання на території України, визначені ч. 4-12 ст. 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Відтак, заступником начальника УДМС у Вінницькій області Кушніром В.М. було правомірно затверджено рішення завідувача Тиврівського РС УДМС у Вінницькій області Байзан Н.В. про примусове повернення громадянки Російської Федерації [PERSON], [INFO], в країну походження. Крім того, вважають правомірною заборону в'їзду позивачці на територію України протягом 3 років з огляду на вищевказані обставини, а також те, що вона тривалий час, а саме з середини 2012 року порушувала правила перебування в Україні. При цьому зазначили, що дане рішення було прийняте на підставі ст. 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", яка надає таке право міграційному органу у випадку винесення рішення про примусове повернення іноземця в країну походження. Представник відповідача Тиврівського РС УДМС у Вінницькій області в судовому засіданні адміністративний позов заперечила та підтримала заперечення, надані представником іншого відповідача. Просить суд відмовити у задоволення заявленого адміністративного позову. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши інші докази, які є у справі, суд доходить висновку, що адміністративний позов [PERSON] належить задовольнити з огляду на наступне. Встановлено, що у ході проведення заходів, спрямованих на протидію нелегальній міграції, співробітниками Тиврівського РС УДМС у Вінницькій області спільно з УСБУ у Вінницькій області на території Тиврівського району Вінницької області виявлено факт проживання в Україні громадянкою Російської Федерації [PERSON], [INFO], з порушенням строку перебування іноземців в Україні, про що складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 203 КУпАП (а.с. 57). 06.12.2013 року завідувачем Тиврівського РС УДМС у Вінницькій області Байзан Н.В. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПН МВН № 008828, якою за вчинення вищезазначеного правопорушення на позивачку накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. (а.с. 58). Вказаний штраф [PERSON] сплатила добровільно 06.12.2013 року, що визнається сторонами і підтверджується відповідною квитанцією (а.с. 59). Як вбачається з матеріалів справи, в подальшому позивачка залишила територію України та згідно з відомостями імміграційної картки 25.12.2013 року знову в'їхала в Україну через пункт пропуску "Аеропорт "Бориспіль" (а.с. 56). 11.01.2014 року заступником начальника УДМС у Вінницькій області Кушніром В.М. затверджено рішення завідувача Тиврівського РС УДМС у Вінницькій області Байзан Н.В. про примусове повернення в країну походження громадянки Росії [PERSON], [INFO], із забороною в'їзду на територію України терміном на 3 роки, яке під розписку вручено позивачці (а.с. 14-15, 61, 67). З урахуванням поданої заяви про зменшення позовних вимог, предметом спору у даній адміністративній справі є вищевказане рішення відповідачів в частині заборони в'їзду [PERSON] на територію України терміном на 3 роки. Надаючи правову оцінку даному рішенню суб'єкта владних повноважень, суд керується наступними мотивами. Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, визначається Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 року № 3773-VI (далі - Закон). Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 1 цього Закону іноземцями та особами без громадянства, які тимчасово перебувають на території України є іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території Україні протягом дії візи або на період, установлений законодавством чи міжнародним договором України, або якщо строк їх перебування на території України продовжено в установленому порядку. Відповідно до Угоди про взаємне визнання віз держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав від 09.10.1992 року для громадян країн-учасниць СНД встановлено безвізовий порядок в'їзду. Водночас в силу вимог абз. 2 п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 року № 150 (далі - Порядок), іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в'їзду з держав з безвізовим порядком в'їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України продовжується у разі, коли вони прибули з держав з безвізовим порядком в'їзду за наявності обґрунтованих підстав (лікування, вагітність чи пологи, догляд за хворим членом родини, оформлення спадщини, подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України тощо) та за умови подання підтверджувальних документів - на період існування таких підстав, але не більш як 180 днів з дати останнього в'їзду в Україну (п. 6 Порядку). Судом встановлено, що позивачка [PERSON], будучи громадянкою Російської Федерації, не дотрималася порядку тимчасового перебування іноземців на території України, а саме після закінчення дозволеного терміну перебування в Україні ухилилась від виїзду з території України, чим порушила вимоги ч. 3 ст. 9 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Як наслідок, постановою завідувача Тиврівського РС УДМС у Вінницькій області Байзан Н.В. від 06.12.2013 року позивачку притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн., який вона сплатила добровільно в день накладення штрафу. Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в'їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в'їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України. Змістовний правовий аналіз вищезазначених норм закону дає підстави для висновку, що уповноважені органи державної влади (міграційні органи, органи Служби безпеки України, органи охорони державного кордону), приймаючи рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни проходження, не зобов'язані одночасно приймати рішення й про заборону в'їзду цієї особи на територію України і такі їх повноваження мають дискреційний характер. При цьому суд зазначає, що статтею 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" не визначено підстави для заборони в'їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, а лише передбачено можливість встановлення такої заборони строком на 3 роки у випадку прийняття рішення про примусове повернення. Отже, на переконання суду, при прийнятті рішення про заборону в'їзду на територію України іноземця або особи без громадянства, щодо яких приймається рішення про примусове повернення в країну походження, суб'єкт владних повноважень повинен керуватися передбаченими законом підставами для заборони в'їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства. Такі підстави визначені у ст. 13 Закон, відповідно до якої в'їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в'їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов'язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в'їзду в Україну. Вказаний перелік підстав для заборони в'їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Таким чином, рішення про заборону в'їзду на територію України іноземця або особи без громадянства у зв'язку з прийняттям щодо них рішення про примусове повернення в країну походження обов'язково має бути обумовлене наявністю підстав, передбачених у ст. 13 Закону. Вищезазначений висновок також підтверджується правовою позицією суду касаційної інстанції. Так в абзаці 2 пункту 18 постанови № 3 від 16.03.2012 року "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" Пленум Вищого адміністративного суду України роз'яснив, що під час розгляду спорів про заборону в'їзду в Україну судам необхідно мати на увазі, що процедура заборони в'їзду в Україну не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Підстави для заборони в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені статтею 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". У наведених роз'ясненнях йдеться про заборону в'їзду іноземців та осіб без громадянства, пов'язану з їх видворенням. Однак суд зазначає, що примусове повернення є більш м'яким заходом примусу щодо іноземців у порівнянні з примусовим видворенням, підставою для якого є, зокрема, невиконання рішення про примусове повернення. Це у свою чергу додатково вказує на те, що рішення про заборону в'їзду на територію України іноземця або особи без громадянства одночасно з рішенням про їх примусове повернення в країну походження може бути прийняте суб'єктом владних повноважень виключно з підстав, які передбачені статтею 13 Закону. Натомість в оскаржуваному рішенні взагалі відсутні посилання на підстави, якими керувався відповідач при прийнятті рішення про встановлення заборони в'їзду в Україну громадянці Російської Федерації [PERSON] строком на 3 роки, а здобуті у ході розгляду справи докази свідчать про те, що орган державної міграційної служби помилково ототожнив підстави для примусового повернення позивачки в країну походження, визначені у ч. 1 ст. 26 Закону, з підставами для заборони її в'їзду в Україну. Водночас слід зазначити, що відсутність у [PERSON] законних джерел доходу на території України, дозволу на працевлаштування, приймаючої сторони, власного житла тощо, про що вказано у рішенні, з огляду на вимоги ст. 13 Закону не можуть бути визнані підставами для заборони в'їзду позивачки в Україну. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, накладений на [PERSON] штраф в розмірі 510 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, був сплачений нею добровільно 06.12.2013 року. Отже, у відповідача були відсутні підстави для прийняття рішення про заборону в'їзду позивачки на територію України згідно з абз. 6 ч. 1 ст. 13 Закону. Також суд не бере до уваги посилання представників відповідача на те, що необхідність встановлення [PERSON] заборони в'їзду на територію України пов'язувалася з тривалістю порушення нею правил перебування в Україні, оскільки за дане правопорушення позивачка понесла адміністративну відповідальність і вказана обставина могла бути врахована при визначенні розміру адміністративного стягнення, однак не є передбаченою законом підставою для заборони в'їзду іноземцю в Україну. Інших законних підстав для прийняття оскаржуваного рішення судом не встановлено, а відповідачем не наведено. Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 3 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія). Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для визнання протиправними і скасування рішення завідувача Тиврівського РС УДМС у Вінницькій області Байзан Н.В., затвердженого заступником начальника УДМС у Вінницькій області Кушніром В.М., про примусове повернення в країну походження громадянки Російської Федерації [PERSON], [INFO], в частині заборони подальшого в'їзду позивачки на територію України терміном на 3 роки. Відтак, заявлений адміністративний позов належить задовольнити у повному обсязі. Оскільки відповідно до ч. 9 ст. 183-5 КАС України позовні заяви у справах цієї категорії подаються до адміністративного суду без сплати судового збору, а інших документально підтверджених судових витрат у справі немає, питання про їх розподіл судом в постанові не вирішується.

Результат розгляду: granted