Рішення адміністративного суду від 2014-02-06 00:00:00+02

У листопаді 2010 року [PERSON] звернувся з позовом до державного закладу «Сокальська районна санітарно-епідеміологічна станція» МОЗ України, треті особи [PERSON], [PERSON], про визнання незаконним та скасування припису. Позивач просив визнати незаконним та скасувати припис відповідача від 12.08.2010 року № 1033/06 щодо перенесення вуликів на відстань 300 м від житлової забудови. Постановою Сокальського районного суду Львівської області від 22.12.2010 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано припис головного лікаря Сокальської районної санітарно-епідеміологічної станції від 12.08.2010 року про перенесення в с. Гута Сокальського району [PERSON] вуликів на відстань 300 м від житлової забудови. Постанову суду першої інстанції оскаржив третя особа [PERSON], який в апеляційній скарзі просить її скасувати та прийняти нову постанову про відмову позивачу в задоволенні позову. Апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права та безпідставно задовольнив позов. При цьому не взяв до уваги, що позивач пропустив встановлений законом строк звернення до суду з адміністративним позовом. Крім того, суд не взяв до уваги, що законодавством встановлено розмір санітарно-захисної зони від сільськогосподарських підприємств до житлової забудови 300м, в той час як пасіка позивача розташована за 30 м від його будинку, що порушує його права та інтереси, а також законні права та інтереси членів його сім'ї, яка потерпає від укусів бджіл позивача. Особи, які беруть участь в розгляді справи, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, в судове засідання не прибули, що дає підстави для розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними в ній матеріалами. Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню підлягає частково з таких підстав. Відповідно до ч.1, 2 та 3 ст. 18 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні: 1) адміністративні справи, у яких однією зі сторін є орган чи посадова особа місцевого самоврядування, посадова чи службова особа органу місцевого самоврядування, крім тих, які підсудні окружним адміністративним судам; 2) усі адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності; 4) усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з суб'єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг. Окружним адміністративним судам підсудні адміністративні справи, у яких однією зі сторін є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, обласна рада, Київська або Севастопольська міська рада, їх посадова чи службова особа, крім випадків, передбачених цим Кодексом, та крім справ з приводу їхніх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки та справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам. Справи щодо оскарження дій або бездіяльності посадових чи службових осіб місцевих органів виконавчої влади розглядаються і вирішуються місцевим загальним судом як адміністративним судом або окружним адміністративним судом за вибором позивача. Відповідно до ст. 31 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» відповідач до системи органів місцевого самоврядування не входить, а складає систему державної санітарно-епідеміологічної служби України. В силу наданих законом повноважень одним з видів його рішень є припис. Оскільки таке рішення відповідача як органу місцевої виконавчої влади у вигляді припису оскаржується позивачем, а не його дії чи бездіяльність, справа предметно підсудна окружному адміністративному суду та на неї не поширюється альтернативна підсудність. Розгляд справи Сокальським районним судом з порушенням предметної підсудності є безумовною підставою для скасування оскаржуваної постанови з прийняттям нової постанови про задоволення позову з таких підстав. В справі встановлено, що позивач [PERSON] з 2000 року займається бджільництвом. На території земельної ділянки [PERSON] в с. Гута Сокальського району Львівської області він утримує пасіку з 15 бджолосімей, з приводу чого має всі документи, передбачені законодавством. На підставі матеріалів перевірки дотримання вимог санітарного законодавства за заявою [PERSON] відповідно до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров'я України від 19 червня 1996 р. N 173, головним лікарем державного закладу «Сокальська районна санітарно-епідеміологічна станція» МОЗ України було внесено припис [PERSON] про перенесення вуликів на відстань 300 м від житлової забудови в строк до 15.09.2010 року. Цей припис є предметом оскарження в даній справі. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про бджільництво» право на утримання бджіл і зайняття бджільництвом мають громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які мають необхідні навики або спеціальну підготовку, а також юридичні особи. Зайняття бджільництвом здійснюється без окремого дозволу органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Відповідно до ч.1 ст. 15 цього ж Закону фізичні та юридичні особи розміщують пасіки на земельних ділянках, які належать їм на правах власності або користування, відповідно до ветеринарно-санітарних правил. Ветеринарно-санітарні правила висвітлені в Інструкції щодо попередження та ліквідації хвороб і отруєнь бджіл, затвердженій наказом Головного державного інспектора ветеринарної медицини України від 30 січня 2001 року N 9 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 12 лютого 2001 р. за N 131/5322. Відповідно до п. 1.3 Інструкції територію стаціонарної пасіки огороджують, обсаджують плодовими деревами і кущами. Відведення земельних ділянок для розміщення такої пасіки необхідно погоджувати з органами державного управління з питань ветеринарної медицини і місцевими органами влади. При розміщенні пасіки на присадибній ділянці (подвір'ї) огорожа повинна бути заввишки не менше 2,5 м для підвищення рівня льоту бджіл. Пасіка позивача, як видно з матеріалів справи, відповідає ветеринарно-санітарним правилам, про що свідчить наявність у нього ветеринарно-санітарного паспорта пасіки № 132. Відповідно до п. 3.46 ДБН 360-92** Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень, затвердженого наказом Держкоммістобудування від 17 квітня 1992 р. N 44, на ділянці пасіки вулики слід розміщувати на відстані не менше ніж 3 м від сусідніх садових (дачних) ділянок льотками, які направлені від них. Огорожа навколо пасіки у напрямку вильоту бджіл повинна бути суцільною (дерев'яною, залізною) або живою огорожею заввишки не менше 2 м. Вулики допускається розміщувати на садових (дачних) ділянках при додержанні вищевказаних вимог за умови, що огорожа не порушує норм інсоляції. З матеріалів справи видно, що віддаль між пасікою позивача та житловою забудовою [PERSON], яку він з сім'єю використовує як дачний будинок, складає приблизно 30 м, що узгоджується з приписами законодавства. Відповідно до Додатку N 5 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров'я України від 19 червня 1996 р. N 173 «Розміри санітарно-захисних зон від сільськогосподарських підприємств до житлової забудови та прирівняних до неї об'єктів» розмір такої зони від бджільницьких підприємств до житлової зони повинен складати 300 м. Зазначений нормативно-правовий акт спірних правовідносин не регулює, оскільки на позивача за санітарною класифікацією не поширюється поняття сільськогосподарського бджільницького підприємства. Виконання припису відповідача є неможливим, оскільки в умовах земельної ділянки, на якій розташовані вулики позивача, неможливо їх перенести на відстань 300 м в силу відсутності такої. Отже, позивач має право на утримання бджіл і зайняття бджільництвом, пасіку обладнав на земельній ділянці, яка належить йому на праві користування, відповідно до ветеринарно-санітарних правил, яких він не порушив. Заподіяна третій особі шкода в процесі бджільництва повинна бути відшкодованою згідно вимог законодавства. Оскільки відповідач вніс припис на підставі нормативного акту, який спірних правовідносин не регулює, припис підлягає визнанню незаконним та скасуванню. Доводи апелянта про відповідність оскаржуваного припису вимогам законодавства, в силу наведеного, є безпідставними. Його ж посилання на пропущення позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом не заслуговують на увагу, оскільки такий строк пропустив з поважних причин, попередньо звернувшись до суду з позовом в порядку цивільного судочинства.

Результат розгляду: partial