Рішення адміністративного суду від 2014-03-11 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до Білокуракинського районного суду Луганської області з адміністративним позовом до Дніпропетровсьої митниці в особі заступника начальника - начальника управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями Міндоходів Авдєєва Едуарда Евгеновича про скасування постанови в справі про порушення митних правил № 0310/110000001/13 від 04.10.2013р. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04.10.2013р. відповідачем винесено постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів громадян, що становить 8500грн. Позивач вказує, що оскаржувана постанова є необоснованою, необґрунтованою, такою, що підлягає визнанню протиправною та скасуванню судом. В судове засідання позивач та його представник не з"явилися.Позивач належим чином був повідомлений про час і місце слухання справи.Надав суду заяву про відкладення розгляду справи через залучення до участі інших осіб та витребування письмових доказів. Відповідач в судове засідання не з"явився. Надав суду заперечення,де позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Заперечення обґрунтовані тим, що відповідно до ст.325 Митного кодексу України (далі МК України) користування та розпорядження товарами, транспортними засобами комерційного призначення, які перебувають під митним контролем, забороняються, крім випадків, передбачених цим кодексом та іншими законами України. Через необережність (недбалість) позивачем порушено порядок користування та розпорядження без дозволу митного органу транспортним засобом приватного користування , що був ввезений іншою особою на митну територію України за умовами дотримання Конвенції про тимчасове ввезення. Таким чином в діях позивача за думкою відповідача вбачаються ознаки порушення митних правил, передбачених ч.2 ст.469 МК України, а саме користування та розпорядження транспортним засобом без дозволу митного органу. Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та його представника, дійшов до наступного висновку. Як вбачається з протоколу про порушення митних правил від 22.08.2013 року 09.08.203 року на автошляху М-04 224 км. співробітниками ДПС ДАІ при УМВС України був зупинений легковий автомобіль марки «BMW 320» , реєстраційний номерний знак [NUMBER] (країна реєстрації Литва), кузов[NUMBER] (далі автомобіль), під керуванням громадянина України [PERSON]. Відповідно до наявної інформації, яка міститься в Єдиній Автоматизованій Інформаційній Системи Держмитслужби України, 23.09.2012р. о 18 год. 01 хв. даний автомобіль було ввезено на митну територію України в зоні діяльності відділу митного оформлення №1 "Славутич-Комарин" м/п "Енергія" Чернігівської митниці [PERSON] Перед цим ,23.09.2012 р. о 17 год. 27 хв. вказаний транспортний засіб було вивезено за межі України [PERSON] З урахуванням обрання [PERSON] «Зеленого коридору» під час пропуску через митний кордон України, переміщуваний ним через митний кордон України автомобіль не підлягав письмовому декларуванню, оподаткуванню митними платежами та не підпадав під встановлені законодавством заборони та /або обмеження щодо ввезення на митну територію України. Відповідно до ч. 2 ст. 469 МК України передбачена відповідальність за користування товарами, митне оформлення яких не закінчено, без дозволу митного органу. Відповідно до п. 57 ч. 1 ст. 4 МК України товари - це будь-які рухомі речі, у тому числі ті, на які законом поширено режим нерухомої речі (крім транспортних засобів комерційного призначення), валютні цінності, культурні цінності, а також електроенергія, що переміщується лініями електропередачі. Таким чином, до поняття товари включаються будь-які речі, у тому числі транспортні засоби особистого користування. Відповідно до п. 29 ч. 1 ст. 4 МК України сукупність дій, що підлягають виконанню відповідними особами і митними органами з метою дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи, є митними формальностями. У свою чергу виконання митних формальностей, необхідних для випуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення відповідно до п. 23 ст. 4 МК України визначається як митне оформлення. Згідно з ч. 4 ст. 255 МК України митне оформлення вважається завершеним після виконання всіх митних формальностей, визначених цим Кодексом відповідно до заявленого митного режиму. Таким чином, у разі невиконання необхідних митних формальностей митне оформлення не може вважатись закінченим. Суд погоджується з висновком Дніпропетровської митниці, щодо встановлення факту користування позивачем без дозволу митного органу транспортним засобом особистого користування (автомобілем марки «BMW 320» , реєстраційний номерний знак [NUMBER] (країна реєстрації Литва), кузов[NUMBER], митне оформлення якого не закінчено, кваліфіковано митницею за ознаками правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 469 МК України. У зв'язку із викладеним, Дніпропетровською митницею складено протокол про порушення митних правил № 0310/110000001/13. 04.10.2013р. постановою заступника начальника Дніпропетровської митниці - начальником служби боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями Авдєєвим Е.Є. визнано [PERSON] винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ч. 2 ст. 469 МК України, та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян на суму 8500 грн. Щодо доводів позивача та його представників що вказаний автомобіль було ввезено на територію України та передано позивачу в інтересах власника автомобіля від його імені з метою перевезення вантажу поліграфічної продукції , суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 7 МК України боротьба з порушеннями митних правил -один із заходів, спрямованих на реалізацію державної політики у сфері державної митної справи, які в сукупності становлять державну митну справу. Згідно з п. 10 ч.1 ст. 8 МК України державна митна справа здійснюється на основі принципу відповідальності всіх учасників відносин, що регулюються цим Кодексом. Відповідно до норм Додатку «С» Конвенції про тимчасове ввезення (м. Стамбул, 1990 рік), до якої Україна приєдналась з 24.03.2004р.(Закон України № 1661-ІV) (далі конвенція), Україна дозволяє тимчасове ввезення транспортних засобів на митну територію України без вимагання митного документа або гарантії, з умовним звільненням від ввізного мита і податків та без застосування ввізних обмежень чи заборон економічного характеру. Зазначені права на пільги надаються цією Конвенцією, якщо транспортні засоби зареєстровані на території, яка не є територією тимчасового ввезення, на ім'я особи, яка зареєстрована або постійно проживає за межами території тимчасового ввезення, і будуть ввозитись та використовуватись даними особами. Після перетину митного кордону та тимчасового ввозу автомобіля в Україну [PERSON] передав без дозволу митного органу автомобіль іншій особі, яка не ввозила автомобіль на територію України. Відповідно до ст.8 Конвенції держава може на запит дозволити передачу права на тимчасове ввезення будь-якій іншій особі, якщо остання: А) відповідає умовам, визначеним у цій конвенції; Б) бере на себе обов'язки першого користувача правом на тимчасове ввезення. Судом встановлено, що позивач з подібним запитом до митних органів не звертався та відповідний дозвіл митного органу на користування та розпорядження автомобілем не мав. Отже, суд дійшов до висновку що посадовими особами Дніпропетровської митниці правильно кваліфіковано склад правопорушення. Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. Згідно частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Таким чином, відповідач діяв як суб'єкт владних повноважень у межах визначеної законом компетенції у відповідності до чинного законодавства, а тому підстав визнавати його дії неправомірними та зобов'язувати вчинити певні дії суд не вбачає. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Результат розгляду: denied