Рішення адміністративного суду від 2014-03-12 00:00:00+02

07.02.2014р. [PERSON] звернувся з позовом до Головного управління Держземагенства у Дніпропетровській області та, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог від 26.02.2014р., просить: - скасувати рішення відповідача про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого сільського господарства на ім'я [PERSON] №5335/13-34 від 04.07.2013р., №6638/13-34 від 05.08.2013р., №10058/13-34 від 23.10.2013р.; - встановити відсутність компетенції відповідача щодо перевірки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на відповідність вимогам Постанови Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012р. №1051 «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» та Закону України «Про державний земельний кадастр»; - зобов'язати відповідача затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на ім'я [PERSON]. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що позивачем на підставі розпорядження голови Криничанської районної державної адміністрації від 18.09.2012р. №903-р-12 було замовлено та проектною землевпорядною організацією розроблено проект відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, після чого зазначений проект разом із заявою було подано до відповідача для його затвердження у відповідності до вимог ст. 122 Земельного кодексу України. Вказаний проект позивачем на затвердження до відповідача подавався тричі та відповідачем тричі - рішеннями від 04.07.2013р., від 05.08.2013р. та 23.10.2013р. відмовлено в затвердженні вказаного проекту з підстав того, що подана проектна документація не відповідає вимогам Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» від 17 жовтня 2012р. №1051 та Закону України «Про державний земельний кадастр». Позивач вважає, що така відмова відповідача не відповідає чинному законодавству та вказані рішення відповідача повинні бути скасовані з огляду на те, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, складений за замовленням позивача, відповідає вимогам вищевказаної постанови Кабінету Міністрів України № 1051 та Закону України «Про державний земельний кадастр», що підтверджено державним кадастровим реєстратором. Окрім того, позивач зазначає, що до компетенції відповідача віднесено перевірку проекту землеустрою на відповідність вимогам ст.50 Закону України «Про землеустрій», ст.186-1 Земельного кодексу України та Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Держкомзему від 18.05.2010р. № 376 та до компетенції відповідача не віднесено перевірка проекту землеустрою на відповідність вимогам Постанови КМУ №1051, Закону України «Про державний земельний кадастр», оскільки така перевірка відноситься до компетенції державного кадастрового реєстратора у відповідності з положеннями пункту 111 Порядку ведення Державного земельного кадастру. У додаткових письмових поясненнях від 12.03.2014р. позивач посилається і на те, що до повноважень відповідача відноситься зміна виду угідь як складова частина права розпорядження землями державної власності з урахуванням того, що такі повноваження були надані до 01.01.2013р. районним державним адміністраціям, а після 01.01.2013р. ці повноваження передані центральному органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальним органам, тобто в даному випадку, відповідачу. Щодо встановлення відсутності компетенції позивача на перевірку проекту землеустрою на відповідність постанови КМУ №1051, то позивач посилається на те, що існує невизначеність в розподілі компетенції між відповідачем та державним реєстратором в частині перевірки проектної документації на відповідність Постанови КМУ №1051, тоді як ні Положенням про Головне управління Держземагенства у Дніпропетровській області затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 10.05.2012р. №258, ні наказом Держземагенства №72 від 28.02.2013р., яким затверджено «Методичні рекомендації щодо порядку реалізації головними управліннями Держземагенства в областях, містах Києві та Севастополі повноважень з передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність або користування (на без конкурентних засадах) для всіх потреб», таких повноважень не встановлено. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представники відповідача в судовому засіданні та у письмових запереченнях на позов, доповненнях до заперечень від 12.03.2014р. проти позову заперечували, просили у задоволенні позовних вимог позивача відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що під час розгляду зазначеного проекту землеустрою було виявлено,що за розпорядженням Криничанської районної державної адміністрації від 18.09.2013р. №903-р-12 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства на території Червонопромінської сільської ради», яка була на час прийняття розпорядження наділена повноваженнями щодо розпорядження землями, позивачу було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою площею 2,0 0 га за рахунок земель запасу державної власності (землі сільськогосподарського призначення - пасовища) зі зміною виду угідь на землі сільськогосподарського призначення - рілля на території Червонопромінської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області для ведення особистого селянського господарства і на підставі чого було розроблено вказаний проект зі зміною угідь з пасовища на ріллю, в той же час, до повноважень відповідача відповідно до ч.4 ст.122 Земельного кодексу України віднесено повноваження лише щодо передачі земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, що унеможливило затвердження поданого позивачем проекту землеустрою у відповідності до ч.4 ст.122 Земельного кодексу України, так як до повноважень відповідача не віднесено повноваження щодо зміни виду угідь з пасовища на ріллю. Окрім того, відповідач зазначає, що зміна складу угідь земельної ділянки може відбуватися за відповідною документацією із землеустрою та реєстрацією нових угідь у державному земельному кадастрі, такою документацією є проект еколого-економічного обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь, тоді як з довідки відділу Держкомзему у Криничанському районі від 22.10.2012р. №1764/06-13 свідчать про те, що земельна ділянка, яка відводиться позивачеві віднесена до категорії земель - землі сільськогосподарського призначення - пасовища. Також, відповідач вказує і на те, що при розгляді документації спеціалістами було виявлено, що витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку був виданий державним реєстратором з порушенням, а саме: зазначено вид угідь - рілля, тобто уже зі зміною виду угідь, хоча підстав для такої реєстрації не було, оскільки відповідна документація щодо зміни виду угідь не розроблялась та відповідач наділений повноваженнями перевіряти подані документи (на підставі яких в даному випадку відбувається затвердження документації - проекту землеустрою) на відповідність нормам чинного земельного законодавства України. Вирішуючи питання щодо причин поважності пропуску строку звернення до суду з позовом в частині скасування рішень відповідача від 04.07.2013р. та від 05.08.2013р. в судовому засіданні 26.02.2014р., суд виходить із того, що у відповідності до вимог ч. 2 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. У судовому засіданні 26.02.2014р. відповідачем не надано будь-яких доказів про дату вручення позивачеві вищевказаних рішень, прийнятих ним 04.07.2013р. та 05.08.2013р. у зв'язку з чим, виходячи з норм ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, якою передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена, суд вважає підстави достатніми для поновлення позивачеві строку звернення до суду з позовом в частині оскарження рішень відповідача від 04.07.2013р. та від 05.08.2013р., визнавши причини пропуску строку звернення з даними позовними вимогами поважними у відповідності до вимог ст. 100 Кодексу адміністративного судочинства України. У судовому засіданні оголошувалася перерва до 12.03.2014р. Судом у ході судового розгляду справи встановлено наступні обставини у справі. 15.08.2012р. [PERSON] звернувся з заявою до голови Криничанської районної державної адміністрації про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,00га пасовищ для ведення особистого селянського господарства на території Червонопромінської сільської ради Криничанського району зі зміною виду угідь на ріллю, враховуючи висновок ДП «Дніпропетровський інститут землеустрою від 26.07.2012р. №7004-1/1273 та акт обстеження земельної ділянки від 13.08.2012р. (а.с.13-зворот). 18.09.2012р. розпорядженням голови Криничанської районної державної адміністрації №903-р-12 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства на території Червонопромінської сільської ради» було надано дозвіл на розробку вказаного проекту землеустрою площею 2,00га за рахунок земель запасу державної власності (землі сільськогосподарського призначення - пасовища) зі зміною виду угідь на землі сільськогосподарського призначення - рілля та рекомендовано позивачу розробити проект землеустрою у порядку визначеному чинним законодавством та подати його на затвердження до райдержадміністрації протягом одного року (а.с.14). 17.09.2012р.позивач звернувся з заявою до проектної землевпорядної організації - ТОВ «Дніпроленд» з проханням розробки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00га за адресою: Червонопромінська сільська рада, Криничанський район, Дніпропетровська область (а.с.12). Після виготовлення вказаного проекту землеустрою, позивач звернувся до відповідача з заявою про затвердження вказаного проекту землеустрою у відповідності з вимогами ст.122 Земельного кодексу України. Однак відповідачем було відмовлено позивачеві у затвердженні проекту землеустрою, зазначена відмова була викладена у листах №5335/13-34 від 04.07.2013р., №6638/13-34 від 05.08.2013р., №10058/13-34 від 23.10.2013р. (а.с 6- 7,60). Зазначені оспорювані рішення відповідача, викладені у вищевказаних листах містять посилання на те, що підставою для відмови є те, що подана документація із землеустрою не відповідає вимогам Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» від 17.10.2012р. №1051 (далі - Постанова №1051) та Закону України «Про державний земельний кадастр» (а.с.6-7,60). Позивач не погоджується з відмовою відповідача у затвердженні поданого ним проекту землеустрою з наведених вище підстав, вважає, що така відмова не відповідає чинному законодавству, оскільки до компетенції відповідача не відноситься перевірка проекту землеустрою вимогам вищевказаної Постанови №1051 та Закону України «Про державний земельний кадастр», такі повноваження відносяться до компетенції державного кадастрового реєстратора та поданий позивачем для затвердження проект землеустрою відповідає вимогам вищевказаної Постанови №1051, що підтверджено державним кадастровим реєстратором, а тому позивач вважає, що відповідачем неправомірно відмовлено йому у затвердженні проекту землеустрою. Заслухавши позивача та представника позивача, представників відповідача, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині скасування оспорюваних рішень від 04.07.2013р., від 05.08.2013р., від 23.10.2013р., виходячи з наступного. Частиною 6 ст.118 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122цього Кодексу. Згідно ч.7 ст.118 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної або комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Частиною 8 ст.118 Земельного кодексу визначено,що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 1861 Земельного кодексу України. У відповідності до ч.1 ст.1861 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов'язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин. Згідно ч.5 ст.1861 вказаного Кодексу передбачено, що органи, зазначені в частині першій - третій цієї статті, зобов'язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову у такому погодженні з обов'язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері. За приписами ч.6 ст. 1861 Земельного кодексу України визначено, що підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийняття відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації. У відповідності з положеннями п.107 Порядку ведення Державного земельного кадастру», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012р. №1051 передбачено,що державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до пунктів 49-54 цього Порядку. Відповідно до п.є1 ч.1 ст.151 Земельного кодексу України до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах визначених цим Кодексом. Статтею 122 Земельного кодексу України визначені повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування. Так, згідно з ч.4 вказаної статті, передбачено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Частиною 9 ст.122 Земельного кодексу України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що процедурі затвердження проекту землеустрою відповідачем та надання її у власність відповідачем передує процедурі обов'язкового погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин. Так, як вбачається із наданих судом документів та підтверджено і представниками сторін в судовому засіданні у відповідності до вимог чинного законодавства вищевказаний проект землеустрою був погоджений відповідними державними органами, зокрема, про це свідчать копія листа-погодження Дніпропетровського обласного центру з охорони історико-культурних цінностей від 13.11.2012р. №5290/2; копія висновку щодо погодження проекту щодо відведення земельної ділянки [PERSON] відділу Держземагенства у Криничанському районі Дніпропетровської області від 13.05.2013р. №01/06-13 (а.с.18). Також, вищевказаний проект відведення земельної ділянки був перевірений 17.05.2013р. і Державним кадастровим реєстратором у відповідності до вимог п.67,70,73,77-75,111 Порядку ведення Державного земельного кадастру», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012р. №1051, Закону України «Про Державний земельний кадастр» про що свідчить присвоєння земельній ділянці кадастрового номеру та проставлення на титульному аркуші документації із землеустрою позначки про проведення перевірки електронного документа та внесення відомостей до Державного земельного кадастру від 13.05.2013р. (а.с.8, 23). Отже, з наведених обставин видно, що вказаний проект землеустрою про відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства [PERSON] був погоджений відповідними державними органами та прийняті відповідні висновки у відповідності до вимог ст. 1861 Земельного кодексу України. В той же, час після надання позивачем до відповідача на затвердження зазначеного проекту землеустрою та надання вказаної земельної ділянки у власність позивачу, відповідачем було відмовлено у затвердженні проекту землеустрою шляхом прийняття рішень, викладених у листах від 04.07.2013р., від 05.0.2013р., від 23.10.2013р. з посиланнями на те, що подана позивачем документація із землеустрою не відповідає вимогам Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку ведення Державного земельного кадастру від 17.10.2012р. № 1051 та Закону України «Про державний земельний кадастр» (а.с.6-7,60). Однак, з такими підставами для відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства [PERSON] не можна погодитися, оскільки така відмова суперечить нормам Земельного кодексу України з огляду на наступне. Згідно ч.4 ст. 122 Земельного кодексу України відповідачу надані повноваження щодо передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Частиною 9 ст.122 Земельного кодексу України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Отже, з аналізу наведених норм видно, що відповідачеві надано лише повноваження після погодження проекту землеустрою всіма державними органами, які визначені Земельним кодексом України завершити процедуру надання земельної ділянки у власність шляхом затвердження проекту землеустрою та надати таку земельну ділянку у власність. При цьому, норми Земельного кодексу України не наділяють відповідача повноваженнями щодо перевірки проекту землеустрою на предмет відповідності його нормам чинного земельного законодавства України після погодження такого проекту землеустрою державними органами, Державним кадастровим реєстратором та іншими органами визначеними земельним законодавством. Не надано і повноважень відповідачеві перевіряти дії вчинені Державним кадастровим реєстратором на предмет порушення ним чинного законодавства України з огляду на те, що згідно Закону України «Про Державний земельний кадастр» державний кадастровий реєстратор самостійно приймає рішення про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, надання таких відомостей, про відмову у здійсненні таких дій та втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян чи їх обєднань у діяльність Державного кадастрового реєстратора, пов'язану із здійсненням державної реєстрації земельних ділянок, забороняється. Також, слід зазначити, що зміст оспорюваних рішень, викладених у листах від 04.07.2013р., від 05.08.2013р. та від 23.10.2013р. не містить обґрунтованих причин, які слугували підставами для відмови позивачеві у затвердженні проекту землеустрою з урахуванням того, що такі рішення суб'єкта владних повноважень повинні містити причини відмови з посиланнями на норми закону чи іншого нормативно-правового акту, які перешкоджають затвердити проект землеустрою, в той час як відповідач у оспорюваних рішеннях обмежився лише зазначенням Постанови КМУ №1051 та Закону України «Про Державний земельний кадастр» і не містить посилань та статті і пункти, які порушені саме позивачем з урахуванням того, що вказаний проект землеустрою виготовляється землевпорядною проектною організацією та в подальшому погоджується органами виконавчої влади. Окрім того, вказані вище нормативно-правові акти регулюють відносини та повноваження Державного кадастрового реєстратора у ході здійснення державної реєстрації земельних ділянок та жодним чином не стосуються порядку здійснення дій відповідача в ході затвердження проекту землеустрою та надання земельної ділянки у власність, які регулюються саме нормами ст. 122 Земельного кодексу України. При цьому, слід зазначити, що відповідно до ст.13 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією та законами України, належить вирішення питань, зокрема, використання землі, природних ресурсів, охорони довкілля. Так, із матеріалів справи видно, що розпорядженням голови Криничанської районної державної адміністрації від 18.09.2012р. №903-р-12 у межах повноважень, якими були на той час наділені райдержадміністрації, позивачу було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,00га за рахунок земель запасу державної власності (землі сільськогосподарського призначення - пасовища) зі зміною виду угідь на землі сільськогосподарського призначення - рілля, що відповідає повноваженням райдержадміністрації, якими вона наділена ст.13 Закону України «Про місцеві державні адміністрації». До того ж, як встановлено в судовому засіданні зазначене розпорядження на момент розгляду даної справи є чинним, не скасовано і не визнано недійсним у встановленому законодавством порядку, а тому доводи представників відповідача про те, що голова райдержадміністрації, надаючи дозвіл на розробку проекту землеустрою повинен був прийняти два розпорядження - про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та зміну виду угідь з пасовища на ріллю жодними нормативно-правовими актами не підтверджено та не надано доказів, які б свідчили про заборону прийняття одного розпорядження з приводу двох питань. Частина ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідно до ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Представниками відповідача у ході судового розгляду справи не надано жодних доказів та не наведено жодних підстав, які б свідчили про обґрунтованість прийнятих ним рішень про відмову у затвердженні проекту землеустрою поданого позивачем. Не наведено представниками відповідача і жодних підстав з посиланнями на норми матеріального права, які надають відповідачу повноваження на перевірку проекту землеустрою на відповідність його нормам земельного кодексу України з урахуванням того, що вказаний проект землеустрою було погоджено у відповідності до вимог ст.1861 Земельного кодексу України. Є неспроможними доводи відповідача про порушення Державним кадастровим реєстратором в частині зміни ним виду угідь з пасовища на ріллю без відповідної документації щодо зміни виду угідь під час здійснення реєстрації вказаної земельної ділянки у Державному земельному кадастрі, оскільки відповідачем жодних доказів щодо незаконності дій Державного кадастрового реєстратора не надано, відомості, які містяться в Державному земельному кадастрі щодо вказаної вище земельної ділянки не скасовані та не визнані недійсними у встановленому законодавством порядку, з урахуванням того, що відповідач не наділений повноваженнями перевірки дій Державного кадастрового реєстратора, що підтверджено представниками відповідача в судовому засіданні. В той же час, судом не можуть бути покладені в основу даного рішення посилання позивача на наказ Держземагенства №72 від 28.02.2013р. яким затверджено «Методичні рекомендації щодо порядку реалізації головними управліннями Держземагенства в областях, містах Києві та Севастополі повноважень з передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність або користування (на без конкурентних засадах) для всіх потреб», оскільки зазначені Методичні рекомендації не зареєстровані в Мінюсті належним чином, а тому не мають статусу юридичного документу. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадової особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У відповідності до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно; зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. За викладених обставин, з урахуванням ч.3 ст. 2 вищевказаного Кодексу, суд приходить до висновку про те, що оспорювані рішення, викладені у листах від 04.07.2013р., від 05.08.2013р., від 23.10.2013р. прийняті не у спосіб, що передбачений Конституції та законами України, без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому вказані вище рішення відповідача підлягають скасуванню. Щодо позовних вимог позивача про встановлення відсутності компетенції відповідача щодо перевірки проекту землеустрою про відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на відповідність вимогам Постанови КМУ №1051 та Закону України «Про Державний земельний кадастр», то в цій частині позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з огляду на те, що у відповідності до вимог ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України спори щодо відсутності компетенції можуть вирішуватися тільки між суб'єктами владних повноважень та позивач у даному випадку не наділений правом на звернення до суду з такими позовними вимогами до адміністративного суду. При цьому, слід зазначити, що у даному випадку позивач має право на звернення до суду згідно з нормами Кодексу адміністративного судочинства України про визнання протиправним та скасування актів індивідуальної дії, що порушують права, інтереси і свободи позивача та судом саме у межах вказаних позовних вимог перевіряється правомірність дій, бездіяльності відповідача, прийняття ним оспорюваних рішень у межах наданих йому повноважень та у спосіб визначений Конституцією та законами України у відповідності до вимог ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України. З огляду на наведене, позовні вимоги позивача про встановлення відсутності компетенції у відповідача на перевірку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства не підлягають задоволенню. В частині позовних вимог позивача про зобов'язання відповідача затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на імя [PERSON], то в цій частині позовні вимоги слід задовольнити частково та з урахуванням того, що суд не може на себе перебирати повноваження суб'єкта владних повноважень, однак для повного захисту порушеного права позивача у відповідності до вимог ст.ст.11,162 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може вийти за межі позовних вимог та прийняти постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод та інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єкта владних повноважень - а тому слід зобов'язати відповідача повторно розглянути питання щодо затвердження проекту землеустрою про відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства [PERSON] у відповідності до вимог та з урахуванням повноважень, визначених Земельним кодексом України. Приймаючи до уваги викладене, даний позов підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.3 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог. Виходячи з вищенаведеного, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору підлягають частковому задоволенню в сумі 36 грн. 54 коп.

Результат розгляду: partial