Рішення адміністративного суду від 2014-02-26 00:00:00+02

У грудні 2010 року [PERSON] звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому після уточнення своїх вимог просила зобов'язати Міністерство фінансів України списати і перерахувати на рахунок Державної судової адміністрації України (далі - ДСА України) для виплати 243150,02 грн. недоплаченої заробітної плати та 120056,10 грн. недоплаченого довічного грошового утримання. Зобов'язати Головне управління Державного казначейства України при Міністерстві фінансів України перерахувати на рахунок ДСА України для виплати 243150,02 грн. недоплаченої заробітної плати та 120056,10 грн. недоплаченого довічного грошового утримання. Зобов'язати ДСА України перерахувати на рахунок територіального управління ДСА України в Тернопільській області для виплати 243150,02 грн. недоплаченої заробітної плати та 120056,10 грн. недоплаченого довічного грошового утримання. Зобов'язати територіальне управління ДСА України в Тернопільській області нарахувати та виплатити 243150,02 грн. недоплаченої заробітної плати та 120056,10 грн. недоплаченого довічного грошового утримання. Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 17 січня 2011 року у справі № 2а-3939/10/1970 позов було задоволено. Зазначене судове рішення в апеляційному порядку оскаржено відповідачами. Відповідач ДСА України у своїй апеляційній скарзі та доповненні до неї просить скасувати постанову суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову [PERSON] Свої вимоги мотивує тим, що на час спірних правовідносин основні засади матеріального забезпечення суддів визначені відповідно до статті 44 Закону України «Про статус суддів». У вересні 2005 року була прийнята постанова Кабінету Міністрів України № 865 «Про оплату праці суддів», відповідно до якої нові посадові оклади визначені не в абсолютних величинах, а в коефіцієнтах до мінімальної заробітної плати. У грудні 2005 року уряд прийняв постанову № 1243 «Питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та судів», відповідно до якої відбувається фіксування розміру мінімальної заробітної плати для високопосадовців та суддів на рівні 332 гривні (мінімальна заробітна плата станом на 01.09.2005) із доповненням постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року № 865 пунктом 41. На переконання апелянта, Тернопільський окружний адміністративний суд не мав права зобов'язувати ДСА України, як орган центральної виконавчої влади, перерахувати кошти позивачу за минулий бюджетний період, які не передбачені поточним бюджетом на 2010 рік, що є грубим порушенням бюджетного законодавства України ( ст. 3 п. 1, ст. 7 п.2.8, ст. 55, ст. 87 Бюджетного кодексу України). Окрім того, звертає увагу апеляційного суду на правову позицію Вищого адміністративного суду України, висловлену у постанові від 13.04.2011 року у справі за позовом [PERSON] до Кабінету Міністрів України, треті особи - Верховний суд України, Вищий адміністративний суд України, Вищий господарський суд України про визнання незаконними постанови Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 № 1243 «Про питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів» в частині встановлення розміру посадового окладу суддям; пункт 41 Постанови Кабінету Міністрів України від 31.12.2005 № 1310 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 № 865» та пункт 41 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 №865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів», якою постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2008 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 19 серпня 2009 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову. Відповідач Державне казначейство України просить скасувати оскаржувану постанову суду першої інстанції скасувати і прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що Державне казначейство України свої функції щодо виділення коштів ДСА України згідно з бюджетним законодавством виконувало у повному обсязі. Вважає, що Державне казначейство України, виконуючи свої повноваження, не здійснювало будь-яких протиправних дій відносно позивача. Зазначає, що суд першої інстанції не повно з'ясував функції та повноваження Державного казначейства України, що призвело до неправильного вирішення справи. А тому правових підстав зобов'язання Державного казначейства України перераховувати на рахунок ДСА України кошти відсутні. У поданій апеляційній скарзі відповідач Міністерство фінансів України просить зазначену постанову суду першої інстанції скасувати і прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позову [PERSON] Апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що при винесенні рішення судом не були враховані положення бюджетного законодавства України, зокрема те, що виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків (частина друга статті 95 Конституції України). Виплата матеріального забезпечення суддів потребує фінансування з Державного бюджету України, її обсяги не можуть визначатися будь-яким іншим законом, крім закону про Державний бюджет України. Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, а відтак на підставі п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апелянтів у їх сукупності, апеляційний суд приходить до переконання про необхідність задоволення апеляційних скарг з такого. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції виходив із того, що Постановою Кабінету Міністрів України № 1310 від 31.12.2005 року затверджено зміни, що вносяться до постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865, а саме постанову доповнено п. 4-1 наступного змісту: «Установити, що розміри посадових окладів, передбачених цією постановою, встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 гривні і в подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати їх перерахунок не провадиться». Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.05.2008 року визнано незаконними постанови Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 року № 1243 «Про питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів» в частині встановлення розміру посадового окладу суддям; пункт 41 постанови Кабінету Міністрів України від 31.12.2005 року № 1310 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року № 865» та пункт 41 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів». Приймаючи зазначену постанову, суд встановив, що Кабінет Міністрів України, в порушення п. 14 ст. 92 Конституції України, вийшов за межі своєї компетенції та перебрав на себе функцію законодавця щодо встановлення розмірів посадових окладів суддів, поставивши в залежність виплату заробітної плати суддям від розмірів мінімальної заробітної плати, з одночасною забороною їх перерахування, чим допустився обмеження гарантій незалежності і недоторканості суддів. Постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.05.2008 року набрала законної сили 19 серпня 2009 року після її перегляду в апеляційному порядку (ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 19.08.2009 року) і є обов'язковою до виконання на всій території України відповідно до ст.124 Конституції України. Обов'язок виплачувати безпосередньо позивачу, як судді, заробітну плату, покладено на територіальне управління державної судової адміністрації у Тернопільській області, яке і допустило порушення прав позивача. Відповідно до розрахункових листів за період з 01.06.2005 року по 31.10.2010 року позивачу нарахована заробітна плата на загальну суму 373754,26 грн. Згідно розрахунку оплати праці виходячи з розмірів мінімальних зарплат згідно вимог Закону України «Про Державний бюджет» за 2005-2010 роки - загальна сума заробітної плати за вказаний період повинна становити 616904,28 грн. Отже, недоплата по заробітній платі становить 243150,02 грн. Згідно з розрахунковими листами за період з грудня 2008 року по жовтень 2010 року включно позивачу нараховане довічне грошове утримання на загальну сум 104216,74 грн. Згідно розрахунку виходячи з розмірів мінімальних зарплат згідно вимог Закону України «Про Державний бюджет» за 2008-2010 роки - загальна сума довічного грошового утримання за вказаний період повинна становити 224272,84 грн. Отже, недоплата позивачу довічного грошового утримання становить 120056,10 грн. Крім того, згідно з висновком експертного економічного дослідження № 1713 від 09.12.2010 року, зробленого Тернопільським відділенням КНДІСЕ на замовлення позивача, за період з 01.06.2005 року по 31.10.2010 року сума заниження нарахованої заробітної плати судді [PERSON] становить 243150,02 грн., сума заниженого нарахованого довічного грошового утримання за період з грудня 2008 року по жовтень 2010 року становить 120056,10 грн. Оскільки заперечень щодо правильності здійсненого розрахунку відповідачами не надано, то суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення. Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянтів, викладеним у апеляційних скаргах, апеляційний суд виходить із таких міркувань. Згідно із п. 14 ч. 1 ст. 92 Конституції України статус суддів визначається виключно законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 126 Конституції України Конституція і закони України повинні гарантувати незалежність і недоторканість суддів. Збереження існуючого статусу суддів, недопущення його скасування або звуження його змісту та обсягу є однією з основоположних гарантій незалежності суддів. Приписами ч. 3 ст. 11 Закону України «Про статус суддів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, гарантії незалежності судді, включаючи заходи його правового захисту, матеріального і соціального забезпечення, передбачені цим Законом, поширюються на всіх суддів України і не можуть бути скасовані чи знижені іншими нормативними актами України і Автономної Республіки Крим. Конституційний Суд України у своєму рішення № 8-рп/2005 роз'яснив, що за змістом статті 126 Конституції України положення ч. 3 ст. 11 Закону України «Про статус суддів» у взаємозв'язку із ч. 8 ст. 14 Закону України «Про судоустрій України» треба розуміти як таке, що гарантує досягнутий рівень незалежності суддів і забороняє при прийнятті нових законів та інших нормативних актів, внесенні змін до них скасовувати чи звужувати існуючі гарантії незалежності суддів, у тому числі заходи їх правового захисту та матеріального і соціального забезпечення. Як слідує з матеріалів справи, [PERSON] з 12 лютого 1993 року рішенням сесії Тернопільської обласної ради народних депутатів її обрано на посаду судді Тернопільського міського народного суду. Постановою Верховної ради України «Про обрання суддів» від 19.06.2003 року [PERSON] обрана на посаду судді Тернопільського міського суду безстроково. З 27 березня 2004 року Указом Президента України від 23.03.2004 року № 358/2004 року, [PERSON] переведена на посаду судді Тернопільського міськрайонного суду. З 01 грудня 2008 року судді [PERSON] призначено щомісячне грошове утримання, як працюючому судді. Згідно з висновком кваліфікаційної комісії суддів загальних судів Львівського апеляційного округу [PERSON] з 25 грудня 2009 року присвоєно другий кваліфікаційний клас судді. Відповідно до довідки № 38/2010 року від 26.11.2010 року, виданої в.о. голови Тернопільського міськрайонного суду (а.с. 4), загальний стаж роботи [PERSON] станом на 26 листопада 2010 року становив 23 роки 1 місяць (в тому числі на посаді судді - 17 років 9 місяців 14 днів). Постановою Кабінету Міністрів України «Про оплату праці суддів» від 03 вересня 2005 року № 865, яка набрала чинності з 01 січня 2006 року, було затверджено схеми посадових окладів керівників та суддів Конституційного Суду України, Верховного Суду України, вищих спеціалізованих судів, Апеляційного суду України, апеляційних та місцевих судів згідно з додатками 1-6, які розраховано виходячи з кратності до мінімальної заробітної плати, а також розміри надбавок до посадових окладів суддів за кваліфікаційні класи. Постановою Кабінету Міністрів України «Питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів» від 21 грудня 2005 року № 1243 встановлено, що для вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів, розміри посадових окладів яких визначаються залежно від кількості розмірів мінімальної заробітної плати, зокрема, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2005р. № 865 та іншими нормативно-правовими актами, розміри посадових окладів встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 гривні і в подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати перерахунок не провадиться. Постановою Кабінету Міністрів України від 31 грудня 2005 року № 1310 постанову Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865 доповнено пунктом 4-1, відповідно до положень якого розміри посадових окладів, передбачених цією постановою, встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 грн. і в подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати їх перерахунок не провадиться. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 19 березня 2007 року визнано протиправним та скасовано пункт 4-1 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 3 вересня 2005 року № 865. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2007 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29 жовтня 2009 року постанову Печерського районного суду м. Києва від 19 березня 2007 року в частині визнання протиправним та скасування пункту 4-1 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 3 вересня 2005 року № 865 залишено без змін. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2008 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 серпня 2009 року, визнано незаконними постанови Кабінету Міністрів України «Про питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів» від 21 грудня 2005 року № 1243 в частині встановлення розміру посадового окладу суддям; пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року №865» від 31 грудня 2005 року № 1310 та пункт 4-1 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 3 вересня 2005 року № 865. Постановою Вищого адміністративного суду України від 13 квітня 2011 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2008 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 19 серпня 2009 року скасовано, у задоволенні позову про визнання незаконними та скасування зазначених постанов Кабінету Міністрів України відмовлено. Відповідно до положень частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. За правилами частини 1 статті 255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, а також для всіх органів, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Враховуючи викладене, постанова Печерського районного суду м. Києва від 19 березня 2007 року була обов'язковою з 3 грудня 2007 року (дати набрання нею законної сили) до 1 січня 2012 року (дати втрати чинності скасованої нею постанови Кабміну), а постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2008 року - з 19 серпня 2009 року (дати набрання нею законної сили) до 13 квітня 2011 року, дати її скасування постановою Вищого адміністративного суду України. Проте, постанова Печерського районного суду м. Києва від 19 березня 2007 року не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки нею визнано протиправним та скасовано лише пункт 4-1 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 3 вересня 2005 року № 865, відповідно до положень якого розміри посадових окладів, передбачених цією постановою, встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 гривні і в подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати їх перерахунок не провадиться. Між тим аналогічні обмеження були передбачені також постановою Кабінету Міністрів України «Питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів» від 21 грудня 2005 року № 1243, якою встановлено, що для вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів, розміри посадових окладів яких визначаються залежно від кількості розмірів мінімальної заробітної плати, зокрема, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865 та іншими нормативно-правовими актами, розміри посадових окладів встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 гривні і в подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати перерахунок не провадиться. Положення зазначеної постанови стали преамбулою постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 19 березня 2007 року постанова Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2005 року № 1243 незаконною та нечинною не визнавалась, а тому підлягала виконанню. Пункт 4-1 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 3 вересня 2005 року № 865, постанова Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2005 року №1243 та пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865» від 31 грудня 2005 року № 1310 були визнані незаконними постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2008 року (набрала законної сили 19 серпня 2009 року). Обов'язковому виконанню підлягає рішення суду, резолютивна частина якого ухвалена відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України. У справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади відповідно до положень частини 11 статті 171 КАС України суд зобов'язаний у резолютивній частині постанови вирішити питання не тільки про визнання нормативно-правового акта незаконним або таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, але й обов'язково зазначити у резолютивній частині постанови про визнання нормативно-правового акта нечинним. Тобто нормативно-правовий акт у відповідності до положень статті 171 КАС України втрачає чинність лише при умові наявності відповідного запису про це у резолютивній частині рішення суду. У резолютивній частині постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2008 року суд визнав незаконними постанови Кабінету Міністрів України «Про питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів» від 21 грудня 2005 року № 1243 в частині встановлення розміру посадового окладу суддям; пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865" від 31 грудня 2005 року № 1310 та пункт 4-1 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 3 вересня 2005 року № 865. Рішення про визнання зазначених нормативно-правових актів нечинними судом не ухвалювалось. Відповідно до положень пункту 2 частини 1 статті 168 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою особи, яка брала участь у справі, чи з власної ініціативи прийняти додаткову постанову у випадку, якщо суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення. Додаткова постанова у зазначеній справі судом не приймалась. Таким чином, зазначені положення постанов Кабінету Міністрів України були визнані судом незаконними, однак нечинними не визнавались і тому підлягали виконанню. У зв'язку з викладеним вимоги позивача про перерахунок заробітної плати та інших виплат на підставі постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2008 року задоволенню не підлягають. Крім того, згідно статті 47 Бюджетного кодексу України Кабінет Міністрів України забезпечує виконання Державного бюджету України. Міністерство фінансів України здійснює загальну організацію та управління виконанням Державного бюджету України, координує діяльність учасників бюджетного процесу з питань виконання бюджету. Відповідно до частини 2 статті 51 Бюджетного кодексу України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) розпорядники коштів Державного бюджету України одержують бюджетні асигнування, що є підставою для затвердження кошторисів, відповідно до затвердженого бюджетного розпису. Кошторис є основним плановим документом бюджетної установи, який надає повноваження щодо отримання доходів і здійснення видатків, визначає обсяг і спрямування коштів для виконання бюджетною установою своїх функцій та досягнення цілей, визначених на бюджетний період відповідно до бюджетних призначень. Частиною 5 статті 51 зазначеного кодексу встановлено, що розпорядники бюджетних коштів, до яких відноситься і Державна судова адміністрація України, беруть бюджетні зобов'язання та провадять видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами. Будь-які зобов'язання, взяті фізичними та юридичними особами за коштами Державного бюджету України без відповідних бюджетних асигнувань або ж з перевищенням повноважень, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України» та Бюджетним кодексом України, не вважаються бюджетними зобов'язаннями. Витрати державного бюджету на покриття таких зобов'язань не можуть здійснюватися (частина 6 вказаної статті). Статтею 96 Конституції України визначено, що Державний бюджет України затверджується щорічно Верховною Радою України на період з 1 січня по 31 грудня. Виходячи з вищенаведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] немає, а тому апеляційні скарги підлягають до задоволення. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що оскаржуване судове рішення суду першої інстанції слід скасувати та у задоволенні позову [PERSON] відмовити у зв'язку із безпідставністю позовних вимог.

Результат розгляду: denied