Рішення адміністративного суду від 2014-01-28 00:00:00+02

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 09.09.2013 року державним виконавцем Центрально-міського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції Борисенко М.В. було винесено постанову про повернення виконавчого документу - постанови Кіровського районного суду м.Дніпропетровська відносно [PERSON], яка надійшла до митниці 27.12.2013 року. Підставою повернення виконавчого документу стало нездійснення стягувачем запропонованого йому авансування витрат на проведення виконавчих дій. Вважають вказану постанову незаконною, оскільки постановою суду з [PERSON] стягнуто штраф на користь держави в сумі 8500 грн. та Дніпропетровська митниця не є стягувачем у вказаній справі. В процесі виконавчого провадження державним виконавцем було встановлено наявність у боржника частки квартири по [ADDRESS]. З незрозумілих підстав, листом від 14.08.2013 року начальник Центрально-міського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції звернувся до митниці з пропозицією авансувати витрати, пов'язані з виготовленням документів, що характеризують об'єкт нерухомості. В той час, як відповідно до ст.49 Бюджетного кодексу України бюджетним установам заборонено авансування витрат на будь-які потреби. Крім того, до Центрально-міського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції направлено 19 постанов суду у відношенні [PERSON] для примусового виконання в частині стягнення штрафів на загальну суму 161500 грн. Проте, в супереч ч.1 ст.33 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем не було вирішено питання щодо об'єднання вказаних виконавчих документів у зведене виконавче провадження. В зв'язку з цим, позивач просив суд визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Центрально-міського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції Борисенко М.В. про повернення виконавчого документу від 09.09.2013 року. В наданій заяві представник позивача просив провести розгляд справи у його відсутності в письмовому провадженні, зазначивши про підтримання позову в повному обсязі. Відповідачем до суду було надано письмові заперечення на позову, в яких останній просив відмовити в задоволенні позову за необґрунтованістю заявлених позовних вимог, розгляд справи провести за відсутності державного виконавця. З урахуванням зазначеного, суд у відповідності до ст.ст.41,122,128 КАС України вважає за можливе провести розгляд справи в письмовому провадженні та без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Перевіривши викладені в позові та письмових запереченнях відповідача доводи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно ч.1 ст.181 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження мають право, оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленому цим Законом. Частиною четвертою ст.82 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а інтими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, постановою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 05.02.2013 року, що набрала чинності, [PERSON] було визнано винним в порушенні митних правих, передбачених ч.2 ст.483 МК України та накладеного адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави в сумі 8500 грн. Вказана постанова була пред'явлена для примусового виконання до Центрально-міського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції за місцем проживання боржника [PERSON] та постановою державного виконавця Борисенко М.В. від 12.04.2013 року було відкрито виконавче провадження №37546881 Постановою державного виконавця від 22.04.2013 року вказане виконавче провадження було приєднано до зведеного виконавчого провадження відносно боржника [PERSON] Під час проведення виконавчих дій державним виконавцем було встановлено факт належності боржнику [PERSON] на праві власності частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. 14.08.2013 року листом начальника Центрально-міського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровську митницю було повідомлено про виявлення вказаного майна боржника, зазначено про відсутність у матеріалах виконавчого провадження технічної документації, що характеризує частку квартири та запропоновано митниці авансувати витрати, пов'язані з виготовленням документів, що характеризують об'єкт нерухомості відповідно до ст.63 Закону України «Про виконавче провадження». В зв'язку з не проведенням авансування вказаних витрат, 09.09.2013 року державним виконавцем Центрально-міського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції Борисенко М.В. було винесено постанову про виведення виконавчого провадження зі складу зведеного та про повернення виконавчого документу - постанови Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 05.02.2013 року на підставі п.4 ч.1 ст.47, ст.50 Закону України «Про виконавче провадження». З матеріалів справи вбачається, що копія оскаржуваної постанови була отримана позивачем 27.12.2013 року. Адміністративний позов направлений до суду поштою 08.01.2014 року (перший робочий день), тобто був поданий в межах встановленого законом десятиденного строку на оскарження. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «При виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії та здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного у документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом. Згідно п.3 ч.3 ст.11 Закону України «При виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну. Згідно п.1 ч.1 ст.32 Закону України «Про виконавче провадження» одним із заходів примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі, якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.63 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на будинок, квартиру, земельну ділянку, інше нерухоме майно фізичної особи проводиться у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. У разі звернення стягнення на будинок, квартиру, інше приміщення чи земельну ділянку державний виконавець подає запит до відповідних місцевих органів, що здійснюють реєстрацію та облік майна, про належність такого майна боржнику на праві власності, а також перевіряє, чи не перебуває це майно під арештом (ч.3 ст.63). Після надходження документального підтвердження належності боржнику на праві власності будинку чи іншого нерухомого майна державний виконавець накладає на них арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідних реєстрів в установленому законодавством порядку (ч.4 ст.63). У разі відсутності документів, що характеризують об'єкт нерухомості, у зв'язку з чим його неможливо підготувати до реалізації, виготовлення таких документів здійснюється у встановленому порядку за рахунок коштів стягувача. У разі якщо стягувач у двадцятиденний строк з дня одержання відповідного повідомлення державного виконавця не авансує витрати, пов'язані з підготовкою документів, що характеризують об'єкт нерухомості, арешт з нього знімається (ч.5 ст.63). Відповідно до п.4 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа. Про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом (ч.4 ст.47). В своїх запереченнях державний виконавець зазначає про те, що винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачеві було неминучим, оскільки будь-якого іншого майна, окрім частки квартири, у боржника виявлено не було та не було здійснено авансування витрат, пов'язаних з виготовленням документів, що характеризують об'єкт нерухомості. Разом з тим, державним виконавцем не зазначено та з матеріалів виконавчого провадження не вбачається, що під час здійснення виконавчого провадження вживались заходи щодо встановлення доходів боржника, наявності у нього вкладів в банківських установах, на які можливо було звернути стягнення. Повертаючи виконавчий документ на підставі п.4 ч.1 ст.47, ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» в зв'язку з нездійсненням стягувачем авансування витрат на проведення виконавчих дій, державний виконавець у відповідності до вимог ч.4 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» не навів будь-яких мотивувань підстав її винесення. Ані в листі виконавчої служби від 14.08.2013 року, ані в оскаржуваній постанові не зазначено які саме витрати повинен був авансувати стягувач, виготовлення яких документів стосовно арештованого майна потрібне для подальшого здійснення виконавчих дій та звернення стягнення на арештоване майно боржника. З матеріалів справи та наданої до суду копії виконавчого провадження не вбачається, що перешкоджало державному виконавцю в рамках повноважень, передбачених ст.5, п.3 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження», витребувати у відповідних органів необхідні для проведення виконавчих дій документи. Крім того, державним виконавцем не враховано, що стягувач в особі Дніпропетровської митниці є державним органом та відповідно до ст.ст.48,49 Бюджетного кодексу України має право здійснювати платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами. Відповідно до п.1 ч.2 ст.162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення. Таким чином, суд вважає, що оскаржувана постанова від 09.09.2013 року винесена відповідачем передчасно, без дотримання вимог ст.ст.11,47 Закону України «Про виконавче провадження», правомірність постанови відповідачем згідно ст.71 КАС України не доведена, а позовна заява є обґрунтованою і підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Результат розгляду: granted