Рішення адміністративного суду від 2014-03-04 00:00:00+02

Фізична особа-підприємець [PERSON] (далі - позивач, ФОП [PERSON]) звернулася до суду з позовною заявою до Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області (далі - відповідач, ДПІ у м. Сумах), в якому просить суд: - визнати протиправною та скасувати Вимогу Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області № Ф-659 від 21.11.2013 р. про сплату недоїмки в сумі 8 154, 51 грн.; - стягнути з відповідача на користь позивача спричинені реальні збитки в сумі 1300 грн. 00 коп. Свої вимоги мотивує тим, що вона зареєстрована як фізична особа-підприємець, сплачує єдиний податок, є платником єдиного внеску та є пенсіонером за віком. 20.12.2013 року отримала вимогу ДПІ у м. Сумах від 21.11.2013 року №Ф-659 про сплату недоїмки з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в розмірі 8154,51 грн. Із зазначеними вимогами не погоджується, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" особи, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.37) Суд, заслухавши представника позивача, розглянувши подані документи та матеріали справи, вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи із наступного. Судом встановлено, що позивач зареєстрована як фізична особа підприємець, що підтверджується копією Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця (а.с.7), є платником єдиного податку, що підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER], виданого ДПІ у м. Сумах (а.с.8). Крім того, відповідно до пенсійного посвідчення Серії [NUMBER], [PERSON] є пенсіонером за віком (а.с.9). 21.11.2013 року відповідачем було складено вимогу №Ф-659 про необхідність сплати ФОП [PERSON] суму недоїмки зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в розмірі 8154,51 грн. (а.с.6) Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправною та скасування вимоги № Ф-659 від 21.11.2013 р. про сплату недоїмки в сумі 8 154, 51 грн., суд виходить із наступного. Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" (далі Закон №2464-VI). З 06.08.2011 року набрала чинності частина 4 статті 4 Закону №2464-VI, відповідно до якої особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті (тобто фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування), які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування. Оскільки матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON], у відповідності до ст. 12 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі Закон №1058-IV), уклала з Пенсійним фондом договір про добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, позивач, як пенсіонер за віком, не є платником єдиного внеску. Безпідставними є посилання відповідача на те, що до [PERSON] не може бути застосовано положення ч. 4 ст. 4 Закону №2464-VI, оскільки позивач не досяг 60-річного віку, тому що вказана норма не пов'язує звільнення від сплати єдиного внеску із досягненням особою певного віку, а передбачає звільнення від сплати внеску всіх пенсіонерів за віком. Також, в зазначеній нормі законодавцем не виключені особи, які є пенсіонерами та отримують пенсію за віком на пільгових умовах. Стаття 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.2011 року передбачає, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. За цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років. Право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років. На пільгових умовах мають право на пенсію за віком , незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах. При наявності стажу на підземних роботах менше 10 років у чоловіків за кожний повний рік цих робіт пенсійний вік, передбачений статтею 12 цього Закону, знижується на 1 рік. Відповідно до ч.1 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", пенсіонер це особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію. В зв'язку з тим, що [PERSON] отримує пенсію за віком, а ч. 4 ст. 4 Закону №2464-VI не містить застережень щодо її незастосування до осіб, яким пенсію за віком призначено на пільгових умовах на підставі ст. 13 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", позивач не повинен сплачувати за себе єдиний внесок. Дана позиція суду також узгоджується із позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною в ухвалах від 13.03.2013 року по справі №К/800/13212/13, від 16.10.2012 року по справі №К/9991/45542/12, від 09.10.2012 року. Стосовно стягнення з ДПІ у м. Сумах на користь ФОП [PERSON]реальних збитків в сумі 1300 грн., суд зазначає наступне. В якості підтвердження вказаних збитків позивачем надані договір доручення (а.с.19-20), кошторис з виконання доручення (а.с.20, звор.), товарний чек б/н від 29.01.2014 року на суму 650 грн. 00 коп. (а.с.21). Зі змісту договору доручення від 29 січня 2014 року вбачається, що Фізична особа-підприємець [PERSON] зобов'язується надати Фізичній особі-підприємцю [PERSON] правову допомогу у вигляді усної консультації, вартістю згідно кошторису 50,00 грн., перевірки та вивчення необхідних документів для звернення до суду, вартістю 150, 00 грн. підготовки та написання позовної заяви до суду, вартістю 500, 00 грн. та представництва інтересів у засіданнях Сумського окружного адміністративного суду при розгляді вказаної позовної заяви, вартість 600,00 грн. Тобто, фактично, за своєю правовою природою, вказаний договір є договором про надання юридичних послуг, а сплачені позивачем кошти по ньому є витратами на оплату цих послуг. Згідно ст. 84 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, окрім іншого, витрати на правову допомогу. Статтею 94 згаданого Кодексу встановлено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). Зі змісту зазначених норм вбачається, що обов'язковою умовою для присудження судових витрат, в тому числі і витрат на правову допомогу, є фактичне здійснення цих витрат та їх належне документальне підтвердження. В даному випадку, в якості підтвердження здійснення витрат на правову допомогу позивачем були надані договір доручення (а.с.19-20), кошторис з виконання доручення (а.с.20, звор.), товарний чек б/н від 29.01.2014 року на суму 650 грн. 00 коп. (а.с.21) В кошторисі з виконання доручення зазначено, що Фізична особа-підприємець [PERSON], відповідно до умов договору, надав Фізичній особі-підприємцю [PERSON] правову допомогу у вигляді усної консультації, вартістю згідно кошторису 50,00 грн., перевірку та вивчення необхідних документів для звернення до суду, вартістю 150, 00 грн. підготовку та написання позовної заяви до суду, вартістю 500, 00 грн. та представництво інтересів у засіданнях Сумського окружного адміністративного суду при розгляді вказаної позовної заяви, вартість 600,00 грн. Відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" факти здійснення господарських операцій фіксуються первинними документами (документами, які містять відомості про господарську операцію та підтверджують її здійснення), які складаються під час здійснення цієї операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Виходячи з системного аналізу вказаних норм, документальним підтвердженням здійснення витрат на правову допомогу є наявність належним чином складених первинних документів, які відображають суть господарської операції по наданню юридичних послуг та підтверджують її фактичне здійснення. Надані позивачем документи не можуть вважатись належним чином складеними первинними документами, які підтверджують фактичне здійснення господарської операції по наданню юридичних послуг. Будь-які інші докази надання усної консультації та перевірки і аналізу документів, суду не надані. Крім того, до матеріалів справи долучений товарний чек б/н від 29.01.2014 року на суму 650 грн. 00 коп., однак він не містить обов'язкових реквізитів первинного документа, визначених Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", зокрема, в якому не зазначено змісту та обсягу господарської операції, яка надавалась позивачу та за яку саме сплачена дана сума коштів. З огляду на те, що ФОП [PERSON] не надала суду належного документального підтвердження здійснення витрат на правову допомогу в розмірі 1300, 00 грн., вказані кошти не можуть бути стягнуті з Державного бюджету України на користь позивача. Таким чином, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову Фізичної особи-підприємця [PERSON]

Результат розгляду: partial