Рішення адміністративного суду від 2014-01-21 00:00:00+02

[PERSON] (надалі за текстом - [PERSON], позивач) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (надалі за текстом - ДМСУ, відповідач), третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (надалі за текстом - ГУ ДМСУ в Харківській обл., 3-тя особа), в якому просить суд: скасувати рішення ДМСУ № 632-13 від 11.11.2013 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати ДМСУ переглянути рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що 03.12.2013 року отримала повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 18.11.2013 № 8/1-285 про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У вказаному повідомлені зазначено, що підставою для відмови є рішення Державної міграційної служби України № 632-13 від 11.11.2013 року, відповідно до якого заява позивача не обґрунтована та не містить умов передбачених пп. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". У зв'язку з чим, позивач вважає, що дії Державної міграційної служби України є протиправними, оскаржуване рішення підлягає скасуванню. У судове засідання позивач не з'явилась, до канцелярії Харківського окружного адміністративного суду 20.01.2014 року подала клопотання про слухання справи без її участі. Представник відповідача та третьої особи у судовому засіданні заперечував проти позову в повному обсязі посилаючись на заперечення, які знаходяться в матеріалах справи. Крім того зазначив, що посилання позивача на небезпеку, яка нібито загрожує їй у разі повернення до Киргизстану, та побоювання позивача, на які вона посилається, є повністю необґрунтованими. Отже, оскаржуване позивачем рішення було прийнято у межах компетенції, згідно з вимогами чинного законодавства, є правомірним, обґрунтованим та прийнятим на підставі повного і всебічного вивчення обставин, викладених позивачем у заяві, та наявних у матеріалах справи. Колегія суддів, дослідивши адміністративний позов та заперечення проти нього, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON], [INFO], уродженка м. Ош, Киргистан, є громадянкою Киргизстану, узбечка. Судом встановлено, що позивач 25.10.2010 року звернулась до Управління міграційної служби України в Харківській області та відповідно до рішення № 140-11 від 17.02.2011 року їй було відмовлено в наданні статусу біженця. В подальшому позивач оскаржила вказане рішення до Харківського окружного адміністративного суду. Так, відповідно до постанови Харківського окружного адміністративного суду від 27.09.2011 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Державного комітету України у справах національностей та релігії про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії було відмовлено. Ухвалою колегії суддів Харківського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2011 року, постанова Харківського окружного адміністративного суду від 27.09.2011 року залишена без змін. Відповідно до ухвали Вищого адміністративного суду України від 20.11.2012 року, постанову Харківського окружного адміністративного суду від 27.09.2011 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2011 року залишено без змін. В подальшому, позивач повторно звернулась до Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та відповідно до наказу ГУ ДМСУ в Харківській області від 13.05.2013 року № 127, [PERSON] було відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивачем оскаржено вказаний наказ ГУ ДМСУ в Харківській області та відповідно до рішення ДМС України від 17.07.2013 року № 23-13 скаргу позивачки на рішення міграційної служби було задоволено. На підставі п. 8 ст. 12 ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" ГУ ДМС України в Харківській області було прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Киргизької Республіки [PERSON]. Працівником ГУ ДМСУ у Харківській області 09.08.2013 року та 13.08.2013 року з позивачем була проведена співбесіда, що також підтверджується протоколом співбесіди та 01.10.2013 року складено висновок вказаною заявою щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відповідно до рішення Державної міграційної служби України від 11.11.2013 року № 632-13, [PERSON] відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в подальшому відповідно до листа ГУ ДМС України в Харківській області від 18.11.2013 року № 8/1-285, позивачу повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Як вбачається з матеріалів особової справи позивача, підставами для прийняття рішень як головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області, так і Державною міграційною службою України, стало те, що необхідних аргументів на підтвердження обставин щодо загрози їй на батьківщині позивач не надала, не наведено жодного конкретного факту або інших доказів того, що її побоювання в разі повернення на батьківщину є обґрунтованими та відповідають вимогам, визначеним п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", розгляд заяви показав, що вона є очевидно необґрунтованою, оскільки не виявлено ознак переслідування чи загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. За визначенням п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Згідно з ч.1 ст.7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (в редакції, чинній на час звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,) оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. Частиною 7 ст.7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин. Згідно з ч.1 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" орган міграційної служби, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви орган міграційної служби проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання. Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби. (частина 4 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".) Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. (Частина 6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".) Відповідно до п.66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Відповідно до п.66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважитися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Згідно з ч.2 ст.17 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, стосовно якої прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також яка оскаржує відповідне рішення до спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції або до суду, до прийняття рішення за скаргою має права та обов'язки, передбачені статтею 13 цього Закону. Частиною 2 ст.13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відповідно до Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень. Згідно з п.п.99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію). Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін "не бажає" відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою „внаслідок таких побоювань". Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни "в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань". В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем. Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця "мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру". Аналізуючи умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", суд зазначає, що відносно осіб, які мають громадянство певної країни, до яких відноситься позивач, цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, так само як обгрунтована загроза їх життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо них смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, визначені як підстава, по-перше, для перебування шукача статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, за межами країни своєї громадянської належності, а по-друге, для неможливості або небажання користуватися захистом країни громадянської належності внаслідок таких побоювань. Судом встановлено, що позивач користується захистом країни своєї громадянської належності, що підтверджується наступним. [PERSON] має національний паспорт Киргизької Республіки, який є дійсним, що свідчить про те, що позивач добровільно прийняв захист від країни своєї громадянської належності. З протоколу співбесіди з громадянинкою Киргизької Республіки [PERSON] від 09.08.2013 року та 13.08.2013 року вбачається, що остання прибула до України у 2006 року, оскільки їй необхідно було змінити клімат у зв'язку з післяопераційним відновленням організму у лікарні м. Харкова, а також з метою подальшої легалізації в Україні. З аналізу наявних у матеріалах справи доказів судом встановлено, що позивач звернувся до головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках легалізації на території України, оскільки намагається легально залишитись на території України з метою покращення соціально-економічних, побутових та інших умов, а пошук кращих економічних та соціальних умов життя є сферою правового регулювання Закону України "Про імміграцію" з відповідним правовим статусом, який набувається згідно з цим законом. Аналіз матеріалів особової справи дозволяє зробити висновок, що громадянка Киргизької Республіки [PERSON] не обґрунтувала неможливість повернення до країни громадянської належності через особисті побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками національності. Позивач не навів жодних доказів, які б свідчили про те, що в разі повернення на батьківщину вона буде піддана нелюдському поводженню та матиме загрозу смерті внаслідок особистого переслідування, а її посилання на події червня 2010 року в Киргизстані не можуть бути визнані належним обґрунтуванням побоювань за своє життя. Як вбачається з проведеного відповідачем під час розгляду заяви позивача аналізу матеріалів по країні походження позивача, протягом перебування громадянки Киргизької Республіки [PERSON] в Україні, в країні її громадянської належності не виникло подій для обґрунтованого побоювання щодо умов, передбачених п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Суд зазначає, що будь-яких посилань або доказів про обґрунтованість побоювань за особисту безпеку та переслідувань на батьківщині позивачем не наведено. Заявник ніколи не перебував в жодній політичній, релігійній, військовій або громадській організації, про що зазначено у протоколі співбесіди. Під час співбесіди позивач не повідомив жодного факту особистих переслідувань під час проживання на батьківщині. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що доводи позивача, викладені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та в позовній заяві, є необгрунтованими, громадянинка Киргизстану [PERSON] не повідомила факти та обставини, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та котрі впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його скарги на рішення головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області. Причини, які має позивач щоб залишитись в Україні, не пов'язані з її обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; так само, як не пов'язані і з обґрунтованою загрозою його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. З огляду на встановлені судом обставини, суд вважає, що відповідачем зроблено обґрунтований висновок, що у дійсності основною метою звернення громадянинки Киргизстану [PERSON] до головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області є бажання легалізації перебування на території України, але ця умова не відповідає критеріям поняття "біженець". Позивача згідно з п.62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Також, суд зазначає, що рішення Державної міграційної служби України від 11.11.2013 року № 632-13 щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з підстав того, що відсутні умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не позбавляє позивача права залишатись на території України, якщо він має інші законні для цього підстави. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. При оцінюванні рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, суд дотримується вимог частини 3 статті 2 КАС, згідно якої у справах про оскарження рішень суб'єктів владних повноважень суди повинні перевіряти чи прийняті такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, про те, що спірне рішення № 632-13 від 11.11.2013 року прийнято Державною міграційною службою України в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та обґрунтовано, у зв'язку із чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Результат розгляду: denied