Рішення адміністративного суду від 2014-01-21 00:00:00+02

Позивач звернувся в суд із позовною заявою до Львівського міського центру зайнятості про визнання дій неправомірними та стягнення грошових коштів. В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що він з 05 січня 2011 року перебував на обліку у Львівському міському центрі зайнятості як безробітний та з 05.04.2011 року отримував допомогу з безробіття. Відповідно до ст. 23 ч. 2 ЗУ «Про обов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" виплата матеріального забезпечення по безробіттю встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму встановленого законом. Згідно ЗУ «Про Державний бюджет України на 2011рік» з 1 квітня 2011 року прожитковий мінімум на одну особу в місяць становив 960 грн., однак в цей період відповідач здійснював йому щомісячну виплату допомоги по безробіттю в розмірі 519,99 грн., тобто нижче встановленого законом прожиткового мінімуму, що свідчить про порушення його конституційного права. Різниця між належною допомогою по безробіттю і фактично виплаченою відповідачем сумою становить 3994, 92 грн.. В подальшому, в ході судового розгляду справи позивач позовні вимоги уточнив, просить стягнути з відповідача на його користь 4088,92 грн. заборгованості по недоплаті допомоги з безробіття за період з квітня 2011року по грудень 2011року. Звертає увагу суду на те, що згідно ст. 8 Конституції України, норми Конституції є нормами прямої дії і відповідач зобов'язаний був виплачувати йому допомогу не нижче прожиткового мінімуму. Ст 46 Конституції передбачено право громадян на соціальний захист. Крім цього, просить поновити строк звернення до суду, оскільки він звернувся до суду в межах строку, однак в порядку цивільного судочинства, тому справу провадженням було закрито як таку, що не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, що не залежало від нього. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив та пояснив, що виплата по безробіттю особам які перебувають у центрі зайнятості здійснюється відповідно до вимог Закону України «Про обов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». Виплату допомоги по безробіттю позивачу було розпочато з 05.04.2011року, тобто через три місяці після звернення як особі, що звільнена з роботи. Розмір допомоги по безробіттю відповідно до ст. 40 п. 4 КЗпП України за якої звільнено позивача визначений п. 2 ст.22 та п.2 ст.23 Закону, крім цього, вважає представник відповідавча, слід взяти до уваги , що ч.5 п.3 розділу Закону «Прикінцеві положення» передбачено: " що до стабілізації економічного становища в Україні мінімальний розмір виплат, передбачених частиною другою та четвертою статті 23 та частиною 1 статті 33 ЗУ«Про обов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», визначається фондом загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття під час затвердження бюджету фонду виходячи з його реальних можливостей. Постановою Правління Фонду загальнобов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття № 277 від 16.12.2010 року встановлено, що: виплати передбачені ч.2 і .4 статті 23 та ч.1 ст.33 ЗУ«Про обов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» з 01 квітня 2011року встановлено в розмірі 520 грн. Саме виходячи із вказаної суми була нарахована та виплачена позивачу допомога, а тому в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю. Крім цього, прадмставник відповідача ввважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду за захистом своїх прав, підстав для поновлення якого не вбачає. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи №2-2885/11 та матеріали розглядуваної адміністративної справи, суд приходить до переконання, що позовні вимоги задоволенню не підлягають З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] у серпні 2011 року звертався в суд з позовом до Львівського міського центру зайнятості, щодо виплати йому допомоги по безробіттю не нижче прожиткового мінімуму, встановленого законом за період з 5 квітня по 25 липня 2011 року в сумі 1845 грн.. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 15.11.2011року позовну заяву було повернуто позивачу на підставі ч.2 ст.121 ЦПК України, а саме, через невиконання ухвали про залишення позовної заяви без руху, яку вподальшому було оскаржено позивачем. 23.03.2013 року на ухвалу Франківського районного суду м.Львова від 15.11.2011року позивачем поджано апеляційну скаргу за якою Львівським апеляційним адміністративним судом відкрито провадження. Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2012 року закрито провадження, як таке що помилково відкрито. Не погоджуючись з ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2012 року, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та направити справу для продовження розгляду. 07.02.2013 року колегією суддів Вищого адміністративного суду України, касаційну скаргу позивача відхилено. Ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2012 року залишено без змін. 15.11.2013 року позивач вдруге звернувся з позовними вимогами до Франківського районного суду м.Львова. Згідно вимог статтяі 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Із змісту статті 102 цього ж Кодексу слідує, що пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений, а процесуальний строк, встановлений судом, - продовжений судом за клопотанням особи, яка бере участь у справі. Враховуюче вищенаведене, та те, що позивач вперше звернувся до суду за захистом своїх прав 19.08.2011 року, та оскаржував судові рішення в судах вищої інстанції де касаційною інстанцію було прийнято остаточне рішення 07.02.2013 року, слід вважати, що строк пропущено з поважних причин, а тому суд поновляє позивачу строк звернення до суду за захистом своїх прав. Як вбачається з матеріалів справи позивач просить стягнути з відповідача на його користь 4088,92 грн. заборгованості по недоплаченій допомозі з безробіття за період з квітня 2011року по грудень 2011року, відповідно до ЗУ «Про Державний бюджет України на 2011рік» відповідно до якого з 1 квітня 2011 року прожитковий мінімум на одну особу в місяць становив 960 грн., покликаючись при цьому також на ст. 46 Конституції України . Однак, з такими твердженнями позивача не можна погодитись, оскільки, виплата по безробіттю особам, які перебувають у центрі зайнятості здійснюється відповідно до вимог Закону України «Про обов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». Виплату допомоги по безробіттю позивачу було розпочато з 05.04.2011року, тобто через три місяці, як особі, що звільнена з роботи на підставі 3 ст. 40 КЗпП України. Позивач хоч і покликається на ст. 46 Конституції України, однак не враховує, що що його звільнення відбулося за систематичне невиконання працівником без поважних причин обовязків, а вказана норма Конрституції предбачає настання безробіття з незалежгних від громадянина обставин. Розмір допомоги по безробіттю при звільненні за ст. 40 п. 3 КЗпП України, тобто за умов за яких звільнено позивача, визначений п. 2 ст. 22 та п.2 ст.23 Закону «Про обов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», крім цього слід взятии до уваги , що ч. 5 п. 3 розділу Закону «Прикінцеві положення» передбачено: що до стабілізації економічного становища в Україні мінімальний розмір виплат, передбачених частиною другою та четвертою статті 23 та частиною 1 статті 33 ЗУ«Про обов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», визначається фондом загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття під час затвердження бюджету фонду виходячи з його реальних можливостей. Постановою Правління Фонду загальнобов'язкового державного соціального страхування України, на випадок безробіття № 277 від 16.12.2010 року встановлено, що: виплати передбачені ч.2 і .4 статті 23 та ч.1 ст. 33 ЗУ«Про обов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» з 01 квітня 2011року в розмірі 520 грн., вказані суми були на раховані та виплачені позивачу. Крім цього, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами 27.07.2011року позивач звертався з аналогічними вимогами до Львівського міського центру зайнятості, який листом від 05.08.2011року розяснив позивачу порядок та умови виплати матеріального забезпеченняю, а тому в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю. Враховуючи вищевикладене в задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю. На підставі наведеного ,

Результат розгляду: denied