Рішення адміністративного суду від 2014-03-17 00:00:00+02

Позивачі звернулися до суду із вказаним позовом, в якому просили поновити строк звернення до суду з з вимінами за період з 07.10.2009 по 24.05.2013 року, визнати протиправною бездіяльність відповідача в поновленні виплати позивачам пенсії за віком, починаючи з 07.10.2009 року; зобов»язати відповідача поновити виплату пенсії позивачам з 07.10.2009 року за віком та пенсійну надбавку як дітям війни, допустити негайне виконання постанови суду, зобов'язати відповідача передати суду звіт про виконання судового рішення. В обгрунтування своїх позовних вимог позивачі посилаються на те, що вони є громадянами України та з 17 вересня 1999 року постійно проживають в державі Ізраїль, до виїзду на постійне місце проживання в Ізраїль вони отримували пенсію, але в зв'язку з їх виїздом, їм було припинено виплату пенсії. Рішенням Конституційного Суду України 25-рп/2009 у справі № 1-2/2009 від 07 жовтня 2009 року було визнано неконституційним положення п.2 ч.1 ст. 49, другого речення ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон України № 1058-ІV) та поновлено право позивачів на пенсійне забезпечення незалежно від місця проживання та перебування, тому з 07.10.2009 року у відповідача відсутні підстави для відмови у поновленні виплати пенсії. Позивачі через представника, відповідно до ст.44 Закону України № 1058-ІV та порядку подання і оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі - Порядок) звернулися 11.11.2013 року до відповідача з заявами про поновлення виплати пенсії за віком з 07.09.2009 року. В листах № 3-230 та 3-231 від 14.11.2013 року відповідач відмовив позивачам у задоволені заяв про поновлення виплати раніш призначених пенсій, посилаючись на п.3 Порядку, відповідно до якої заява про поновлення виплати раніш призначеної пенсії подається пенсіонером особисто, а орган, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації). Проте п.3 Порядку суперечить ст.44 Закону України № 1058-ІV, яка передбачає можливість подачі заяв та необхідних документів як особисто, так і через представника на підставі нотаріально посвідченої довіреності. В судовому засіданні представник позивачів вимоги позовної заяви підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі. В дане судове засідання не з»явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача до суду не з'явився, повідомлений належним чином, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, суду надав заперечення, в яких просив розглянути справу у його відсутність. Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Частина 2 статті 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб»єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства. Відповідно до ч.1, ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. У випадках, установлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано права, свободи та інтереси інших осіб. Згідно ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справи в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб»єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності. Згідно до ч.1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь які фактичні дані, на підставах яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб»єкта владних повноважень обов»язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Як встановлено в судовому зсіданні, позивачі 17.09.1999 року виїхали на постійне місце проживання до держави Ізраїль, проте залишилися громадянами України. До виїзду на постійне місце проживання до держави Ізраїль позивачі проживали та були зареєстровані за адресою [ADDRESS]. З 20.12.1996 р. та з 26.01.1993 р. відповідно відділом соціального захисту Бабушкінського району м.Дніпропетровська позивачам були призначені пенсії за віком. В зв'язку з виїздом 17.09.1999 року на постійне місце проживання за межі України позивачам було виплачено пенсії за 6 місяців перед виїздом відповідно до ст. 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення», після чого виплату пенсій було припинено з 25.05.2000 року. Рішенням Конституційного Суду України 25-рп/2009 у справі № 1-2/2009 від 07 жовтня 2009 року було визнано неконституційним положення п.2 ч.1 ст. 49, другого речення ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон України № 1058-ІV) та поновлено право позивачів на пенсійне забезпечення незалежно від місця проживання та перебування, тому з 07.10.2009 року у позивачів виникло право на поновлення виплати відповідачем їм пенсії. Зважаючи на вказане, в 11.11.2013 року представник позивачів, діюча на підставі оформлених належним чином довіреностей позивачів, звернулася до Управління Пенсійного фонду України в Бабушкінському районі м.Дніпропетровська з заявами від їх імені про поновлення виплати їм пенсій за віком, а також надала інші передбачені законом документи - копії паспортів громадян України для виїзду за кордон, свідоцтва посольства України в Ізраїлі, довідки ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, свідоцтва про народження, трудові книжки, довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, нотаріально посвідчені довіреності на ім'я представника. Листами Пенсійного фонду України в Бабушкінському районі м.Дніпропетровська від 14.11.2013 року представник позивачів був повідомлений про відмову у поновленні виплати пенсії позивачам з посиланням на положення п.3 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 року, відповідно до якого заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії до пенсійного фонду подається пенсіонером особисто, а подання такої заяви через представника не передбачено. Крім того, посилалися на те, що вказане Рішення Конституційного Суду України не поширюється на позивачів, оскільки вони виїхали до Ізраїлю до набрання ним чинності. Зазначені доводи були викладені і в заперечені, наданому відповідачем суду. Не погодившись з рішенням відповідача, позивачі звернулися за захистом своїх прав до суду. Ухвалою від 10.01.2014 року позивачам поновлений строк для звернення до суду із даним позовом. Суд вважає зазначені дії відповідача неправомірними та такими, що порушують права позивачів, виходячи з наступного. Згідно з п. п, 1, 2 ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах, повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою повноваження надано. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальній захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках передбачених законом, Це право гарантується загальнообов'язковим державним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають зокрема, громадяни України, які застраховані Частиною 2 ст. 2 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або Ії відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Пунктом 1 ч. 1 статті 49 Закону України від 09.07.2003 року «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» було встановлено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов»язковість якого надана Верховною Радою України. За правилами другого речення ст.51 цього Закону було передбачено, що під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов»язковість якого надана Верховною Радою України. Як зазначено вище, наведені правові норми ст.49 та 51 Закону визнано такими, що не відповідають Конституції України згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009. У своєму Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що оспорюваними нормами закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Згідно з ч.2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Частиною 2 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»передбачено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому ч.3 ст.35 та ст. 46 цього Кодексу. Таким чином, норма вказаної статті пов»язує час поновлення пенсії не з датою звернення до органів ПФ України, а з настанням обставин для відновлення її виплати. Таким чином, з 07.10.2009 року відсутні норми, які унеможливлювали виплату позивачам пенсії, тому твердження відповідача на те, що вказане Рішення Конституційного Суду України не поширюється на позивачів є помилковим, і саме з 07.10.2009 року позивачі набули право на поновлення пенсії. Зважаючи на викладене, суд вважає, що право на відновлення виплати пенсії у позивачів виникло з дати прийняття 07.10.2009 року рішення КСУ № 25-рп/2009., яким визнано неконституційними положення Закону на підставі яких позивачам було припинено виплату пенсії. Крім того, на відміну від п.3 Порядку, на який посилався відповідач, ч.1 ст. 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» вказує на те, що заява про призначення (перерахунок) пенсії або про її відстрочення та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду як особисто, так і через представника на підставі нотаріально посвідченої довіреності. Отже, застосування відповідачем п.3 Порядку є безпідставним, оскільки закон має вищу юридичну силу ніж постанова Кабінету Міністрів України. Зважаючи на викладене, суд вважає, що відповідач неправомірно відмовив позивачам у поновленні виплати пенсії з посиланням на звернення їх представника, а не їх особисто, до Управління пенсійного фонду у Бабушкінському районі м.Дніпропетровську. Вирішуючи питання про можливість задоволення позову в частині вимог про нарахування надбавки позивачам як «дітям війни», суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про соціальний дітей війни» дитиною війни - є особа, яка є громадянином України та якій на час закінчення другої світової війни було менше 18 років. Статтею 6 Закону України від 18.11.2004 року № 2195-ІУ «Про соціальний захист дітей війни» передбачено, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищується на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком. В той же час, Законом України від 14.06.2011 року «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» Прикінцеві положення цього Закону доповнено п. 4 та встановлено, що у 2011 році норми і положення статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» застосовуються в порядку та в розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік. Такий порядок визначений постановою Кабінету Міністрів України від 06.07.2011 року №745, яка набрала чинності 23.07.2011 року, та встановила відмінний від Закону № 2195-ІУ розмір надбавки. Таким чином, в період з 07.10.2009 по 22.07.2011 року включно надбавка до пенсії дитині війни має виплачуватися у відповідності до розмірів, встановлених статтею 6 Закону України №2195-ІУ - у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, а з 23.07.2011 року - у відповідності до розміру, визначеного законодавством. Позивач [PERSON] народився [INFO], позивачка [PERSON] народилася [INFO], і тому вони відповідно Закону України «Про соціальний захист дітей війни» мають статус дітей війни та мають право на щомісячну державну соціальну державну допомогу відповідно до Закону України «Про соціальний дітей війни». Встановлено, що з часу припинення виплати пенсії за віком та до розгляду справи по суті підвищення до пенсії як дітям війни позивачам відповідачем не виплачувалося. Таким чином, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивачів у цій частині та зобов»язати Управління пенсійного фонду України в Бабушкінському районі м.Дніпропетровська виплатити позивачам підвищення до пенсії як дітям війни: з 07.10.2009 по 22.07.2011 року включно у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, що встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з 23.07.2011 року - виплачувати у відповідності до розміру, визначеного законодавством. Будь-яких доказів в спростування вимог позивачів відповідачем суду не надано. Задовольняючи вказані позовні вимоги, суд вважає необхідним відповідно до п.1 ч.1 ст.256 КАС України допустити негайне виконання постанови у межах суми стягнення за один місяць. Разом з цим, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивачів про покладення обов'язку по забезпеченню виконання постанови на начальника управління пенсійного фонду України в Бабушкінському районі м.Дніпропетровська та зобов'язання відповідача в місячний термін надати до суду звіт про виконання постанови, У відповідності до ст.94 КАС України суд вважає за необхідне витрати по справі віднести за рахунок державного бюджету України. На підставі викладеного,

Результат розгляду: partial