Рішення адміністративного суду від 2014-02-08 00:00:00+02

Запорізьке державне підприємство «Радіоприлад» (далі по тексту - позивач, ЗДП «Радіоприлад») звернулося із адміністративним позовом до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Запоріжжі Міжрегіонального управління Міндоходів (далі - відповідач), в якому просить суд визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення № 0000650802/2, прийняте відповідачем 08.12.2008. В обґрунтування позову посилається зокрема на те, що у акті перевірки, на підставі якого прийняте відповідачем спірне податкове повідомлення-рішення, відповідачем були зроблені висновки про заниження позивачем податку на прибуток у сумі 9 748 630 грн. Позивач вважає, що такі висновки зроблені відповідачем упереджено, без урахування дійсних обставин та вимог діючого законодавства. Справа розглядається судом після повернення Вищим адміністративним судом України ухвалою від 09.10.2012 на новий розгляд. Скасовуючи рішення попередніх інстанцій ВАСУ в ухвалі від 09.10.2012 р. вказав на необхідність вивчення судами при новому розгляді фактичних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів. У судових засіданнях представники позивача підтримали позовні вимоги з підстав, зазначених у позові та наданих поясненнях, наполягають на задоволенні позову та скасуванні оскаржуваного повідомлення-рішення. Відповідач адміністративний позов не визнає. У письмових запереченнях посилається на певні факти, які на думку відповідача, зокрема, свідчать про відсутність у позивача первинних документів, які б підтверджували валові витрати, понесені позивачем при придбанні товарів та послуг за перевірений період. Розглянувши та дослідивши надані документи, заслухавши пояснення представників сторін, судом встановлені наступні обставини:. Судом встановлено, що посадовими особами відповідача проведено виїзну планову перевірку ЗДП «Радіоприлад» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2-5 по 31.03.2008 року, за результатами якої було складено акт перевірки № 190/08-02/14313317 від 04.07.2008 р. В подальшому відповідачем була здійснена виїзна позапланова перевірка, за результатами якої було складено акт перевірки № 340/08-02/14313317 від 04.12.2008 ( далі - акт перевірки). Перевірками встановлено порушення ЗДП «Радіоприлад», зокрема, п.5.1, пп.5.2.1 п.5.2, п.п.5.3.9 п.5.3, п. 5.9 ст.5, пп.4.1.6 п.4.1 ст. 4, пп. 8.1.1, 8.3.1, 8.3.2, 8.4.3 ст. 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», внаслідок яких підприємством занижено податок на прибуток на загальну суму 10 650 498 грн. 08.12.2008 р. на підставі акта перевірки відповідачем було прийняте податкове повідомлення-рішення: № 0000650802/2, яким позивачеві було збільшено суму податкового зобов'язання з податку на прибуток у загальному розмірі 20 154 053,00 грн., у тому числі за основним платежем у розмірі 9 748 630,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 10 405 423,00 грн. Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ЗДП «Радіоприлад» звернулося до суду з позовом, в якому оскаржувало це податкове повідомлення-рішення від 08.12.2008 р. № 0000650802/2. У акті перевірці від 04.12.2008 р., на підставі якого було прийняте податкове повідомлення-рішення від 08.12.2008 р. № 0000650802/2, було вказано на порушення позивачем п. 5.1, пп. 5.2.1, пп. 5.3.9 ст. 5 Закону „Про оподаткування прибутку підприємств" (далі - Закон про прибуток), яке підтверджується, на думку відповідача, відсутністю у позивача та не наданням останнім для перевірки первинних документів та регістрів бухгалтерського обліку, що призвело до завищення валових витрат на суму 44 335 519 грн. у зв'язку з включенням до складу валових витрат суми витрат, нарахованих протягом перевіряємого періоду не у зв'язку з підготовкою, організацією та веденням виробництва, і які не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку, та пов'язаного з цим порушення п. 5.9 ст. 5 Закону про прибуток, що призвело до завищення валового доходу на суму 12 466 179 грн. та завищення валових витрат на суму 4 446 802 грн. згідно перерахунку приросту-убутку балансової вартості запасів. Також у акті перевірки відповідачем вказано на заниження валового доходу на суму 113 131 грн. та на завищення валових витрат на суму 94 276 грн. при списанні кредиторської заборгованості. Крім цього, у акті перевірки вказано на завищення позивачем амортизаційних відрахувань на суми 533 631 грн. та 17 583 грн. Стосовно завищення валових витрат на суму 44 335 519 грн. та пов'язаного з цим завищення валового доходу на суму 12 466 179 грн. та завищення валових витрат на суму 4 446 802 грн. згідно перерахунку приросту-убутку балансової вартості запасів. Обґрунтуванням висновків про завищення валових витрат та валового доходу, відповідного донарахування податку та застосування штрафних санкцій є посилання у акті перевірки на порушення платником податку п. 5.1, пп. 5.2.1 п. 5.2, пп. 5.3.9 п. 5.3 та п. 5.9 статті 5 Закону про прибуток, а саме не надання позивачем підтверджуючих первинних документів стосовно витрат, які здекларовані у рядку 04.1 декларацій з податку на прибуток за період з 01.04.2005 по 31.03.2008, а також не надання синтетичних бухгалтерських регістрів. З такими висновками відповідача суд не погоджується з наступних підстав. Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності. Підпункт 5.2.1 п. 5.2 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» передбачає, що до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, з урахуванням обмежень, установлених пп. 5.3 - 5.7 цієї статті. Виходячи зі змісту пп.5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» включення певних витрат до складу валових витрат можна вважати неправомірним лише у тому разі, коли у пунктах 5.3-5.7 зазначеного вище Закону містяться певні обмеження чи є пряма заборона щодо таких витрат. Згідно ч.4 пп.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» не належить до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку. Таким чином, норми Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» передбачають як підставу для не включення до складу валових витрат лише випадок повної відсутності будь-яких розрахункових, платіжних та інших документів, а тому і неможливість віднесення до складу валових витрат підприємства нереальних сум, непідтверджених документально. Суд вважає необґрунтованими та невідповідними обставинам справи та вимогам діючого законодавства висновки відповідача про порушення позивачем зазначених норм Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств». Норми Закону про прибуток не містять конкретного переліку документів, які є обов'язковими для ведення податкового обліку. Згідно змісту пп. 5.3.9 п.5.3 ст. 5 Закону про прибуток кваліфікуючої ознакою документів, підтверджуючих валові витрати, є обов'язковість їх ведення (зберігання) за правилами ведення податкового обліку. Оскільки діюче законодавство не містить переліку документів, обов'язкових для ведення і зберігання з метою їх застосування в податковому обліку, то жодний документ по формальній ознаці не може бути визнаний таким, що не підтверджує валові витрати. Закон про прибуток, форма Декларації і Порядок складання декларацій з податку на прибуток підприємств, затверджені наказом ДПА України від 29.03.2003 року № 143, не використовують поняття «бухгалтерський регістр». Ніяких посилань на бухгалтерські регістри при складанні податкових декларацій, Закон про прибуток та/або Порядок № 143 не містять. Віднесення витрат до складу валових витрат здійснюється виключно на підставі первинних бухгалтерських документів. Відсутність синтетичних бухгалтерських документів не означає відсутності відповідних розрахункових, платіжних та інших документів. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Відповідно до ч.1 ст. 9 зазначеного Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Статтею 9 зазначеного Закону встановлені вимоги до оформлення первинного документу. Позивачем були надані відповідачеві під час перевірки та суду первинні документи на підтвердження фактичного понесення витрат, зокрема, податкові накладні за перевірений період. Наданими позивачем первинними документами підтверджується правомірність формування ним витрат та податкового кредиту за спірний період. Твердження відповідача про те, що позивачем не надані підтверджуючі первинні документи спростовується змістом акту перевірки. Так, на стор. 18, 19, 20, 34, 70, 83, 135 акту перевірки від 04.07.2008 р. зазначена наявність первинних документів та даних бухгалтерського обліку, на підставі яких відповідачем були зроблені висновки по конкретним операціям господарської діяльності позивача. На стор. 83 акту, зокрема, зазначено, що відповідачем перевірялися податкові накладні, акти прийому-передачі виконаних робіт, накладні, рахунки на оплату, журнал-ордер № 6 та вказано, що до податкового кредиту віднесено суми ПДВ, сплачені за товари (послуги) з метою їх подальшого використання в операціях у межах господарської діяльності платника податку. Це спростовує висновки у акті перевірки про відсутність у позивача первинних документів та відсутність зв'язку витрат платника податку з підготовкою, організацією та веденням виробництва. Законодавчо встановлені правила ведення податкового обліку лише одного документу - податкової накладної по ПДВ (пп.7.2.1 п. 7.2 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість", далі - Закон про ПДВ). Податковий кредит з податку на додану вартість (пп. 7.4.1 ст. 7 Закону про ПДВ) визначається так само, як і валові витрати (п. 5.1 ст. 5 Закону про прибуток) з огляду на використання придбаних товарів (робіт, послуг) у господарській діяльності платника податку. Встановлений Законом про прибуток порядок включення витрат до складу валових витрат по «правилу першої події» (пп. 11.2.1 Закону про прибуток) є абсолютно ідентичним порядку включення сум ПДВ до складу податкового кредиту, яке також здійснюється за «правилом першої події» (пп. 7.5.1 Закону про ПДВ). З урахуванням законодавчо встановленого зв'язку між валовими витратами та податковим кредитом, податкові накладні підтверджують одночасно як податковий кредит, так й валові витрати позивача. У акті перевірки відповідачем було вказано, що у позивача відсутні податкові накладні за спірний період лише на суму ПДВ у розмірі 26 094,62 грн. (стор. 61-62 акту). Судовими рішеннями по справі № 2а-2372/09/0870, які набрали законної сили (копія Ухвали Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16.09.2010 р. міститься у матеріалах справи), підтверджена відсутність у позивача на момент здійснення перевірки податкових накладних лише на цю суму. Таким чином, судами при розгляді цієї справи № 2а-2372/09/0870 фактично встановлені обставини, які полягають в тому, що у позивача усі інші податкові накладні (за виключенням тих, що не підтверджують суми ПДВ у розмірі 26 094,62 грн.) є в наявності. Згідно вимог ч. 1 ст. 72 КАС України «Обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини». Підпунктом 2.3.2 п. 2.3 діючого на час проведення перевірки Порядку оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом ДПАУ від 10.08.2005 р. № 327 (зареєстрований в Мін'юсті України 25.08.2005 р. за № 925/11205) встановлено, що „за кожним відображеним в акті фактом порушення податкового законодавства необхідно: у разі відсутності первинних документів або ненадання для перевірки первинних та інших документів, що підтверджують факт порушення, зазначити перелік цих документів". Але відповідачем у акті перевірки такого переліку не вказано. Крім цього, це повинен бути перелік первинних документів, а не загальне висловлювання „бухгалтерський та податковий облік" без їх конкретизації та розшифровки. Відсутність такого переліку означає необґрунтованість висновків відповідача про відсутність у позивача первинних документів під час проведення перевірки. Відповідно, посилання відповідача у акті перевірки на порушення позивачем абзац 4 пп. 5.3.9 п. 5.3, а також п. 5.1 та пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону про прибуток є безпідставними та невідповідними обставинам справи, зокрема, відомостям, що наведені саме відповідачем у тому ж самому акті перевірки. Вищий адміністративний суд України, скасовуючи рішення попередніх інстанцій ВАСУ в ухвалі від 09.10.2012 р. вказав з посиланням на вимоги ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України на обов'язок суду по з'ясуванню всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів від сторін та встановлення при новому розгляді фактичних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів. Позивачем на виконання ухвали ВАСУ від 09.10.2012 р. були надані 11.04.2013 р. пояснення та копії первинних документів - податкових накладних, які відповідають вимогам, встановленим пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону про прибуток та є документами, що підтверджують валові витрати позивача за перевірений період. Вищим адміністративним судом України в ухвалі від 09.10.2012 р. поставлено питання щодо доцільності призначення судами при новому розгляді справи судової експертизи, оскільки вирішення справи потребує спеціальних знань. У зв'язку з цим судом ухвалою від 25.04.2013 р. була призначена судово-економічна експертиза, на вирішення якої було, зокрема, поставлено питання: «Чи підтверджується документально висновки податкового органу, зазначені на сторінці 36-42 акту перевірки від 04.07.2008 №190/08-02/14313317 про завищення ЗДП «Радіоприлад» валових витрат при придбанні товарів (робіт, послуг) за період з 01.04.2005 по 31.03.2008 у сумі 44 335 519 грн. 00 коп.?». Згідно висновку експерта від 15.01.2014 р. № 57/01-14 Б за результатами проведення економічної експертизи по цьому питанню: «В результаті проведеного дослідження у обсязі наданих документів висновки податкового органу, які зазначені на сторінці 36-42 акту перевірки від 04.07.2008 №190/08-02/14313317, щодо завищення ЗДП «Радіоприлад» валових витрат при придбанні товарів (робіт, послуг) за період з 01.04.2005 по 31.03.2008 у сумі 44 335 519 грн. 00 коп. документально не підтверджуються, документально підтверджується витрати на придбання товарів (робіт, послуг) ЗДП «Радіоприлад» за період з 01.04.2005 по 31.03.2008 у сумі - 46 123 439,98 грн.». Таким чином, проведеною експертизою не підтверджені висновки відповідача стосовно порушень позивачем зазначених норм Закону про прибуток. Експертом підтверджена наявність у позивача первинних документів, що підтверджують задекларовані ним валові витрати за спірний період. Таким чином, суд вважає, що наявними у матеріалах справи доказами встановлена неправомірність висновків відповідача у акті перевірки та необґрунтованість визначення відповідачем податкового зобов'язання по цьому питанню. Відповідно за відсутністю податкового зобов'язання не можуть бути застосовані і штрафні санкції Тому спірне повідомлення-рішення у частині визначення податкового зобов'язання та застосування штрафних санкцій по зазначеному питанню є неправомірним та підлягає скасуванню. Стосовно заниження валового доходу та завищення валових витрат при списанні кредиторської заборгованості. Відповідачем у акті перевірки зроблений висновок про порушення позивачем вимог пп. 1.22.1 п. 1.22 ст. 1 та 4.1.6 п. 4.1 ст. 4 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств", що, на думку відповідача, призвело до заниження валового доходу позивача на суму 113 131 грн. Суд не погоджується з таким висновком відповідача. За змістом пп. 1.22.1 п. 1.22 ст. 1 та 4.1.6 п. 4.1 ст. 4 Закону „Про оподаткування прибутку підприємств" заборгованість за товари набуває статусу безповоротної допомоги в податковому періоді, на який припадає закінчення терміну позовної давності. В акті перевірки відповідачем не визначена дата спливу строку позовної давності по вказаним у акті контрагентам позивача, окрім фрази «Заборгованість виникла на 1998 рік». Відсутність у акті конкретної дати спливу терміну позовної давності призводить до безпідставності висновків податкового органу про обов'язковість збільшення валового доходу за 2005, 2006, 2007 рік. Встановлення дати закінчення строку позовної давності є ключовим моментом, оскільки визначає податковий період, у якому платник податків зобов'язаний включити до складу валового доходу суму заборгованості. Встановлення такої дати можливо тільки на підставі аналізу умов договорів щодо строків сплати за поставлені товари (роботи, послуги), якого акт перевірки взагалі не містить. Позивачем до суду надані документи по взаємовідносинам з вказаними у акті перевірки контрагентами, які містяться в матеріалах справи (т.2 л.д.51-79). Із цих документів випливає, що строки виникнення заборгованості та відповідно строки спливу позовної давності по вказаним у акті контрагентам є наступними: ДП «Потенціал» кредиторська заборгованість в сумі 50 965,10 грн. виникла станом на 31.12.2001 року, строк позовної давності сплинув 31.12.2004 року. ВАТ «Ліфтсервіс» кредиторська заборгованість в сумі 548,25 грн. виникла у квітні 2001 року, строк позовної давності сплинув у квітні 2004 року. Спец. РСУ ОК ОК кредиторська заборгованість в сумі 23 686 грн. виникла в жовтні 2001 року, строк позовної давності сплинув в жовтні 2004 року. ТОВ «ЗМЕК» кредиторська заборгованість в сумі 27 966,89 грн. виникла в 1998 році, строк позовної давності сплинув в 2001 році. Фірми «Раміта» кредиторська заборгованість в сумі 7 581,11 грн. виникла 01.01.2000 року, строк позовної давності сплинув 01.01. 2003 року, «Укрспецмонтаж» кредиторська заборгованість в сумі207,25 грн. виникла у квітні 2002 року, строк позовної давності сплинув у квітні 2005 року; «Друк Світ» кредиторська заборгованість в сумі16,60 грн. виникла станом до.2000 року, строк позовної давності сплинув до.2003 року; ВАТ «Запоріжжяобленерго» кредиторська заборгованість в сумі 691,42 грн. виникла 01.06.2002 року, строк позовної давності сплинув 01.06.2005 року; КП «ВРЕЖО-2» кредиторська заборгованість в сумі 213,35 грн. виникла станом на 01.01.2003 року, строк позовної давності сплинув 01.01.2006 року; Спец. РСУ ОК ОК кредиторська заборгованість в сумі 584,96 грн. виникла 01.02.2003 року, строк позовної давності сплинув 01.02.2006 року; ПП Богун кредиторська заборгованість в сумі 518 грн. виникла 01.03.2004 року, строк позовної давності сплинув 01.03.2007 року. Стосовно контрагента «Укртелеком» суд вважає, що відповідачем у акті перевірки неправильно вказано на списання кредиторської заборгованості тому, що у рахунку за грудень 2007 р. (т. 2 л.д. 70) «Укртелеком» самостійно зменшив помилкове нарахування ним плати у сумі 152 грн. за січень 2007 р. На підставі аналізу усіх наданих до суду документів з урахуванням строку виникнення заборгованості та строку спливу позовної давності з урахуванням вимог пп. 15.1.1 ст. 15 та пп. 4.1.4 ст. 4 Закону України „Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" (далі - Закон № 2181) суд приходить до висновку про відсутність у відповідача підстав нараховувати податки в грудні 2008 році за операціями, строк позовної давності за якими сплинув до листопаду 2005 року. Крім того, суд відмічає, що факти, встановлені податковим органом у акті перевірки не мають для суду наперед встановленої сили і повинні оцінюватися судом за правилами ст. 86 КАСУ. При цьому в силу вимог ч. 2 ст. 71 КАСУ обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Це відповідач повинен доводити передбаченими процесуальним законом засобами доказування. Докази мають відповідати критеріям, визначеним у ст. 79 КАСУ, бути належними, допустимими і достовірними. Відповідач у ході судового розгляду справи не надав суду ніяких доказів в спростування вищевказаних доводів. На переконання суду, оскільки податкове повідомлення-рішення відповідачем приймалось на підставі доказової інформації, яка містилась у акті перевірки, у акті перевірки відповідачем взагалі не вивчалось питання виникнення дати заборгованості та дати спливу строку позовної давності, та відповідачем у ході судового розгляду справи не надано доказів правомірності свого рішення, суд вважає неправомірним оскаржуване повідомлення-рішення у цієї частині. У акті позапланової перевірки від 04.12.2008 р. (стор. 22-24) відповідач вказав про порушення позивачем п. 5.1 Закону про прибуток та завищення валових витрат на суму 94 276 грн. від списання кредиторської заборгованості (у сумі 113 131 грн. за мінусом ПДВ). Суд не погоджується з таким висновком відповідача у зв'язку з наступним. Згідно пп. 11.2.1 п. 11 2 ст. 11 Закону про прибуток датою збільшення валових витрат виробництва (обігу) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата списання коштів з банківських рахунків платника податку на оплату товарів (робіт, послуг), а в разі їх придбання за готівку - день їх видачі з каси платника податку; або дата оприбуткування платником податку товарів, а для робіт (послуг) - дата фактичного отримання платником податку результатів робіт (послуг). Відповідно до вимог цієї норми позивачем були відображені валові витрати, але нормами Закону про прибуток не встановлено обов'язку платників податків корегувати валові витрати при списанні сум кредиторської заборгованості після спливу строку позовної давності. Згідно п.5.11 ст. 5 Закону про прибуток установлення додаткових обмежень щодо віднесення витрат до складу валових витрат платника податку, крім тих, що зазначені у цьому Законі, не дозволяється Аналогічна правова позиція зазначена у Постанові Верховного суду України від 17.10.2011р. Тому суд вважає спірне повідомлення-рішення неправомірним у частині визначення податкового зобов'язання при списанні кредиторської заборгованості. Стосовно завищення амортизаційних відрахувань. У акті перевірки відповідач вказує на ненадання йому позивачем податкового обліку основних фондів. Але на стор. 11 заперечень проти позову (т. 1 л. д. 176А-176К) він вказує, що такий облік йому надавався, однак відповідач вважає, що „наданий підприємством журнал розрахунку вартості основних засобів не відповідає нормам законодавства та не є обліковим регістром підприємства". Тобто відповідач вважає невідповідним вимогам законодавства наданий йому журнал, який і є на підприємстві „податковим обліком основних фондів". При цьому відповідач посилається на норми права, які регулюють бухгалтерський облік основних засобів. Суд зазначає, що Законом про прибуток не встановлено будь-яких форм та вимог щодо виду, форми та змісту „податкового обліку основних фондів". Тому висновки в акті перевірки про невідповідність „податкового обліку основних фондів" позивача вимогам законодавства, неврахування у зв'язку з цим даних підприємства та висновки у акті перевірки про завищення сум амортизації суд вважає необґрунтованими. У той же час, для вирішення спірного питання потрібні спеціальні знання. Вищим адміністративним судом України в ухвалі від 09.10.2012 р. поставлено питання щодо доцільності призначення судами при новому розгляді справи судової експертизи, оскільки вирішення справи потребує спеціальних знань. У зв'язку з цим судом ухвалою від 25.04.2013 р. була призначена судово-економічна експертиза, на вирішення якої було, зокрема, поставлено питання: «Чи підтверджується документально висновки податкового органу, зазначені на сторінці 24-31 акту перевірки від 04.07.2008 №190/08-02/14313317 про завищення ЗДП «Радіоприлад» амортизаційних відрахувань за період з 01.04.2005 по 31.03.2008 у сумі 551 614 грн. 00 коп.?». Згідно висновку експерта від 15.01.2014 р. № 57/01-14 Б за результатами проведення економічної експертизи по цьому питанню: «В результаті проведеного дослідження у обсязі наданих документів, документально не підтверджуються висновки податкового органу, зазначені на сторінці 42-50 акту перевірки від 04.07.2008 №190/08-02/14313317, про завищення ЗДП «Радіоприлад» амортизаційних відрахувань об'єктів основних фондів 1-ої групи за період з 01.04.2005 по 31.03.2008 у сумі 533 631 грн. 00 коп., документально дослідити суму амортизаційних відрахувань 3-ої групи основних фондів ЗДП «Радіоприлад», щодо завищення ЗДП «Радіоприлад» амортизаційних відрахувань об'єктів основних фондів 3-ої групи за період з 01.04.2005 по 31.03.2008 у сумі - 17 583 грн. не надається можливим.». У судовому засіданні представник позивача надав пояснення, що у акті перевірки встановлено зайве нарахування позивачем амортизаційних відрахувань по об'єкту, по якому позивачем не можуть бути представлені докази понесення витрат на придбання цього об'єкту. Згідно пп. 8.1.2 п. 8.1 ст. 8 Закону про прибуток амортизації підлягають витрати на: придбання чи самостійне виготовлення основних фондів. Оскільки позивачем не надано документів експерту для проведення експертизи, а також не надано доказів правомірності нарахування амортизації по цьому об'єкту, суд вважає позовні вимоги позивача у частині визначення податкового зобов'язання у сумі 17 583*30% = 5 274,90 грн. необґрунтованими та безпідставними. Відповідно, правомірним є застосування відповідачем штрафних санкцій згідно пп. 17.1.3 п. 17.1. ст.17 Закону № 2181 у розмірі 50% від визначеної суми податкового зобов'язання, тобто у сумі 2 637,45 грн. Судом також відмічається, що при визначенні податкового зобов'язання відповідачем сума завищених валових витрат була безпідставно збільшена на суму валових витрат першого кварталу 2005 року в розмірі 3 619 600 грн. Так, у акті перевірки вказано на завищення позивачем валових витрат за півріччя, за 9 місяців та за рік 2005 р., але при цьому у якості суми такого завищення вказана уся сума валових витрат, що була задекларована позивачем у цих деклараціях без зменшення цієї суми на суму валових витрат 1-ого кварталу 2005 р., який не охоплювався перевіркою. Це призвело до того, що відповідачем сума валових витрат за перевірений період - 44 335 519 грн., на яку відповідач зменшує валові витрати позивача, неправомірно та безпідставно завищена відповідачем на 3 619 600 грн. У зв'язку з вказаним сума нарахованого відповідачем податку також є завищеної. Відповідачем сума застосованої штрафної санкції (10 405 423 грн.) за спірним повідомленням-рішенням перевищує законодавчо встановлений розмір. Пунктом 17.1.3 ст. 17 Закону № 2181 максимальний розмір штрафної санкції встановлений на рівні 50 % від нарахованого податкового зобов'язання. Додатково згідно вимог пункту 17.1.6 ст. 17 Закону № 2181 може бути застосована штрафна санкція у розмірі ще 50 %. Тобто сумарна штрафна санкція не може перевищувати 100 % нарахованого податку. Відповідачем же штрафна санкція застосована у сумі значно більш ніж сума нарахованого податку, навіть з урахуванням завищеного визначення відповідачем розміру такого податку. Згідно ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Частиною 3 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Частиною 2 ст. 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. З огляду на припис наведеної норми процесуального права при розгляді судом спору щодо правомірності рішення органу державної податкової служби , яким платнику податків донараховані податкові зобов'язання чи зменшені податкові вигоди, контролюючий орган має доводити недобросовісність платника податків. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що з боку позивача відсутні порушення вимог п.5.1, пп.5.2.1 п.5.2, п.п.5.3.9 п.5.3, п.5.9 ст.5, пп. 1.22.1 п. 1.22 ст. 1 та 4.1.6 п. 4.1 ст. 4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», а висновки податкового органу про порушення вимог ст. 8 цього Закону підтверджуються лише частково, тому позов слід задовольнити частково у сумі 20 140 154,65 грн. Відповідно до ст.162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень. Відповідно до ч. 3 ст. 94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного,

Результат розгляду: partial