Рішення адміністративного суду від 2014-03-04 00:00:00+02

Відповідачем-1 14 червня 2013 року прийнято оскаржуване рішення, яким відмовлено у державній реєстрації права приватної власності на нежиле приміщення (приміщення № 5), розташоване за адресою: місто Київ, вулиця Петра Сагайдачного, 12, за позивачем. Суд погоджується з доводами представників позивача щодо наявності підстав для визнання протиправними дій відповідача-1 та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з оцінки наявних у матеріалах справи доказів та аналізу наступних положень і обставин. Так, згідно з ч. 1 ст. 2, п. 1 ч. 1, абзацу 2 ч. 3 ст. 4, ч. 1 ст. 5, ч. 2 ст. 9, п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон) (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Нерухоме майно - земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення. Обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно. Право власності на квартиру, житлове та нежитлове приміщення може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності на житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), в яких вони розташовані. У Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення. Державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав; 2) приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав; 8) у разі потреби вимагає подання передбачених законодавством додаткових документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень; 9) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами України. Державна реєстрація прав проводиться на підставі: рішень судів, що набрали законної сили. Згідно з п.п. 10, 12, 16, 25, 26, підпунктом 10 п. 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (далі - Порядок № 703; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), заявник разом із заявою про державну реєстрацію подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові необхідні для такої реєстрації документи, визначені цим Порядком, їх копії, документ, що підтверджує внесення плати за надання витягу з Державного реєстру прав, та документ про сплату державного мита. Під час розгляду заяви про державну реєстрацію і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо: 1) обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у встановлених законом випадках); 2) повноважень заявника; 3) відомостей про нерухоме майно, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; 4) наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону; 5) наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав. За результатами розгляду заяви про державну реєстрацію та документів, необхідних для її проведення, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або рішення про відмову в такій реєстрації. У разі проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно заінтересованою особою є власник (власники), інший правонабувач (правонабувачі), сторона (сторони) правочину, відповідно до якого виникло право власності та інше речове право. Для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно та інші документи, визначені цим Порядком. Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. У ході розгляду справи судом з'ясовано, що позивачу відмовлено у проведенні державної реєстрації права приватної власності на нерухоме майно у зв'язку з тим, що документи, подані для проведення вказаної реєстрації, не відповідають вимогам або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 листопада 2012 року у справі № 2607/11035/12 (далі - рішення Подільського райсуду) не набрало чинності. Тобто, з викладених обставин вбачається, що відповідачем-1 в оскаржуваному рішенні зазначено підставу для відмови у проведенні державної реєстрації прав, а саме "подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують". Крім того, в оскаржуваному рішенні зазначено, що рішення Подільського райсуду, яким, зокрема, виділено у приватну власність позивача в натурі із спільної часткової власності, зареєстрованої на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, реєстр № 4566, нежилі приміщення № 5, площею 90,0 кв.м., що знаходяться у нежилому будинку - будівлі виробничих служб (основний корпус, прибудова), площею 2527,5 кв.м., розташованому на вулиці Петра Сагайдачного, 12 у місті Києві (під літерами "А", "А-1"), зокрема, наступні нежилі приміщення № 5: приміщення № 1, площею 62,0 кв.м.; приміщення № 2, площею 10,4 кв.м.; приміщення № 3, площею 2,8 кв.м.; сходи, площею 14,8 кв.м., та припинено право спільної часткової власності на вказані приміщення, не набрало чинності. Однак, викладені обставини, як з'ясовано судом у ході розгляду справи, не відповідають дійсності та спростовуються наявною у матеріалах справи копією рішення Подільського райсуду, з якої вбачається, що вказане рішення набрало законної сили та підлягає виконанню (відмітка про набрання законної сили від 27 лютого 2013 року). Суд вважає необґрунтованими викладені у письмових запереченнях проти позову твердження відповідача-1 про те, що до заяви про проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно не додано документу, який підтверджує наявність у заявника повноважень представляти позивача у відносинах з іншими суб'єктами, оскільки зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що із заявою до органу державної реєстрації прав звернувся законний представник позивача (директор), який діє на підставі протоколу позивача від 20 травня 2002 року. Відповідно до п.п. 6.1, 6.6 розділу 6 статуту позивача, управління товариством здійснюють збори учасників товариства та його директор. Директор товариства є вищою посадовою особою товариства. Директор: діє від імені товариства без доручення; розпоряджається майном та коштами товариства; представляє товариство у відносинах з будь-якими юридичними та фізичними особами. Згідно з п. 23 Порядку № 703 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені у Законі України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 4 ст. 24 Закону (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена. Таким чином, враховуючи викладені положення та обставини, суд прийшов до висновку, що відповідач-1 безпідставно відмовив позивачу у проведенні державної реєстрації прав на нерухоме майно, у зв'язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню. До того ж, відповідач-1, як суб'єкт владних повноважень, на якого покладено обов'язок щодо доказування правомірності своїх рішень, дій та бездіяльності, не надав суду будь-яких доказів, які б підтвердили правомірність прийняття оскаржуваного рішення. Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. З викладеного положення вбачається, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості, тобто тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладено на суб'єкта владних повноважень, який є відповідачем у справі. Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність своїх рішень, дій чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав та/або законних інтересів у разі, якщо суб'єкт владних повноважень заперечує проти позову. Презумпція винуватості суб'єкта владних повноважень, який є відповідачем у справі, означає припущення, що повідомлені позивачем обставини у справі про рішення, дії та/або бездіяльність відповідача та про порушення прав і законних інтересів відповідають дійсності доти, доки відповідач їх не спростує на підставі доказів. Невиконання обов'язку відповідача довести правомірність своїх рішень, дій чи бездіяльності не звільняє суд від обов'язку постановити справедливе та обґрунтоване судове рішення. Однак, презумпція винуватості позбавляє суд необхідності перевіряти повідомлені позивачем обставини, якщо вони не викликають обґрунтованого сумніву. Стосовно зобов'язання відповідача-2 вчинити певні дії суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 9 Закону (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації. Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора, пов'язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Тобто, як вбачається з викладених положень, прийняття рішення про проведення державної реєстрації прав або відмову у такій реєстрації віднесено до дискреційних повноважень державного реєстратора. Зокрема, відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80) 2 "Щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень", прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-му засіданні заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства. Під дискреційними повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, визначених законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення. Таким чином, проаналізувавши викладені положення і обставини та враховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заявленої позивачем вимоги про зобов'язання відповідача-2 зареєструвати за позивачем право приватної власності на нерухоме майно. Разом з тим, суд зазначає, що згідно з ч. 3 ст. 24 Закону (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, зазначених у п.п. 4, 5-2 - 5-6 ч. 1 цієї статті, не позбавляє заявника права повторно звернутися із заявою за умови усунення перешкод для державної реєстрації прав та їх обтяжень. Відповідно до ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу. Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів. На підставі викладених положень та обставин, суд прийшов до висновку, що позов товариства з обмеженою відповідальністю "Рамтех" до державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Корюк Тетяни Василівни та державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України, третя особа: Державна реєстраційна служба України, про визнання протиправними дій, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії підлягає задоволенню в частині вимог про визнання протиправними дій відповідача-1 та скасування оскаржуваного рішення. При цьому, суд,

Результат розгляду: partial