Рішення адміністративного суду від 2014-02-19 00:00:00+02

[PERSON] звернулася до суду з адміністративним позовом до управління ПФУ у Тульчинському районі Вінницької області про визнання їх дій щодо відмови у здійсненні перерахунку та виплати додаткової пенсії та підвищення до пенсії протиправними та зобов'язання здійснити перерахунок та виплату додаткової пенсії та підвищення до пенсії, мотивуючи свої вимоги наступним. Позивач є пенсіонером, вказує, що не працює. Вона є постраждалою внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 4) і постійно проживає в зоні посиленого радіоекологічного контролю. Як особа, постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, вона має право на пільги встановлені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року. Відповідно до ст. 51 даного Закону особам віднесеним до 4-ї категорії виплачується додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров"ю у розмірі 15% мінімальної пенсії за віком. Відповідно до ст. 39 цього ж Закону, пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають у зоні посиленого радіоекологічного контролю, підвищуються на одну мінімальну заробітну плату. В зв'язку з цим, позивач звернулася до управління ПФУ у Тульчинському районі Вінницької області з заявою про здійснення їй перерахунку та виплати вищезазначених додаткової пенсії та підвищення до пенсії. Управління ПФУ у Тульчинському районі відмовило позивачу у перерахунку пенсії. Позивач вважає, що вищезазначені додаткова пенсія та підвищення до пенсії їй виплачується у розмірі, значно нижчому, ніж передбачено Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року. Вказані обставини змусили позивача звернутися до суду з даним позовом. Просить суд визнати дії управління ПФУ у Тульчинському районі Вінницької області щодо відмови в перерахунку та виплаті додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров»ю та підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, яка проживає у зоні посиленого радіоекологічного контролю з 01.08.2010 року протиправними. Зобов"язати управління ПФУ у Тульчинському районі Вінницької області здійснити перерахунок та виплату додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров»ю передбачену ст.. 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року в розмірі 15% мінімальної пенсії за віком, щомісячно, з урахуванням раніше виплачених сум, починаючи з 30.03.2011 року, та підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає у зоні посиленого радіоекологічного контролю, передбачене ст.. 39 даного Закону, в розмірі однієї мінімальної заробітної плати щомісячно, з урахуванням раніше виплачених сум, починаючи з 30.03.2011 року. Відповідач у встановлений ст.. 183-2 КАС України строк заперечення проти позову не надав. Ознайомившись з позовною заявою, вивчивши додані до позовної заяви письмові докази, вважаю, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Позивач, згідно паспорту серії [NUMBER], виданого Тульчинським РВ УМВС України у Вінницькій області 13.11.1997 року є громадянином України, [INFO]. Пенсію отримує по віку, про що свідчить копія її пенсійного посвідчення (а.с. 4). Вона є постраждалою внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 4), про що має посвідчення серії [NUMBER], видане Вінницькою облдержадміністрацією 23.11.1992 року. Відповідно до ч. 1 статті 46 Конституції України позивач має право на соціальний захист, як особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, визначений та закріплений в Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року. Згідно ст.. 49 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року №796-ХІІ, пенсії особам віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров»ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію. Відповідно до ст. 51 даного Закону особам віднесеним до 4-ї категорії виплачується додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров"ю у розмірі 15% мінімальної пенсії за віком. В зв"язку з цим, позивач звернулася до управління ПФУ у Тульчинському районі Вінницької області з заявою про перерахунок та виплату їй додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров»ю, передбачену ст.. 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року. Проте, управління ПФУ у Тульчинському районі Вінницької області відмовило позивачу у перерахунку вищевказаної додаткової пенсії. Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 року №10-рп/2008 зміни, внесені Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28.12.2007 року, зокрема до ст.. 51 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» були визнані неконституційними і втратили чинність. Аналогічна позиція з даного питання була висловлена і у Рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2007 року №6-рп/2007. Відповідно до ст. 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року №796-ХІІ особам віднесеним до 4-ї категорії виплачується додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров"ю у розмірі 15% мінімальної пенсії за віком. У ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування» визначено, що мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. Вищезазначеним рішенням Конституційного Суду України, зокрема в п. 4.4. було встановлено, що законом про Державний бюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об"єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок - скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. У разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх не чинними, мають використовуватися окремі закони. Крім того, відповідно до ст. 71 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 року, дія положень даного Закону не може призупинятися іншими законами, крім законів про внесення змін до цього Закону. Згідно ст. 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Згідно ст. 64 конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією. Відповідно ч. 2 ст. 152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані не конституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» Верховний суд України вказав, що оскільки Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного суду України від 13.06.2007 р. № 8 «Про незалежність судової влади» не підлягають застосуванню закони та інші нормативно-правові акти, що скасовують конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. В своєму рішенні Конституційний Суд України №20-рп/2004 від 01.12.2004 року однозначно підтвердив свою правову позицію з цього питання в ч. 3 п.6, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії , право на які передбачено чинним законодавством, є додатковим до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення достатнього життєвого рівня (ст.. 48 Конституції України), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (ч. 3 с. 46 Конституції України), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст.. 22 Конституції України не допускається. Зупинення його дії можливе за умови введення відповідно до п. 31 ч. 1. ст.. 85, п. 19 ч. 1 ст. 92 Конституції України надзвичайного стану (ст.. 64 Конституції України»). Раніше така ж правова позиція Конституційного Суду України визначена у рішенні №5-рп/2002 від 20.03.2002 року. Такий висновок Конституційного Суду України підтверджує обґрунтування позивача про неможливість зменшення йому підвищення до пенсії. Відповідно до ст..8 КАСУ суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. А практика цього суду свідчить, що при розгляді судами справ щодо пенсійного забезпечення громадян України українські суди повинні вирішувати питання про конституційність законодавства при нарахуванні пенсії ( рішення від 07.10.2010 року у справі Багатова проти України та ін..). За таких обставин, невиплата позивачу додаткової пенсії, передбаченої ст.. 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року на підставі постанов Кабінету Міністрів України, що обмежували пенсійні виплати, суперечить вимогам ст. 51 та ст. 71 Закону України „Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Такі виплати повинні бути здійснені до 23.07.2011 року, оскільки правове регулювання цих виплат в подальшому було змінено. 25.01.2012 року Конституційний Суд України ухвалив рішення №3-рп/2012. У даному рішенні Конституційним Судом України визначено, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного Бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості. Повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України. Суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Пленум Вищого адміністративного Суду України в постанові №8 від 19.12.2011 року «Про судову практику вирішення адміністративними судами спорів, які виникають у зв'язку із застосуванням ст.. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» роз'яснив судам, що, вирішуючи питання про те, яка з однопредметних законодавчих норм однакової юридичної сили, що не визнані неконституційними в установленому порядку, підлягає застосуванню для вирішення спорів зазначеної категорії, судам необхідно надавати перевагу тій із них, що прийнята пізніше. У цих правовідносинах така норма міститься в Законі України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік». На виконання вимог цього Закону Кабінетом Міністрів України 06.07.2011 року прийнято постанову №745 «Про встановлення деяких витрат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету», яка набрала чинності 23.07.2011 року. Судам необхідно врахувати, що до набрання чинності зазначеною постановою Кабінету Міністрів України, тобто до 23.07.2011 року, при вирішенні справ цієї категорії щодо розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, дітям війни застосуванню підлягають положення ст.. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Із 23.07.2011 року правомірність дій суб'єктів владних повноважень у зазначених категоріях справ судам необхідно перевіряти на відповідність вимогам Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 року» та Постанови Кабінету Міністрів від 06.07.2011 року №745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету». Очевидно аналогічне тлумачення застосування діючого законодавства повинно застосовуватись при розгляді справ про правомірність відмови органів Пенсійного фонду України у виплаті підвищення до пенсії та додаткової пенсії громадянам, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Таким чином, суд при вирішенні справи керується Конституцією України, як Основним Законом, також Законом України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2012 рік» та враховує прийняту 06.07.2011 року Кабінетом Міністрів України Постанову №745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету», якою встановлено розміри виплат особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та прийняту 23.11.2011 року Кабінетом Міністрів України Постанову №1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Відповідно до ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Позивач в позовній заяві просить суд визнати дії управління ПФУ у Тульчинському районі Вінницької області щодо відмови в перерахунку та виплаті додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров»ю та підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, яка проживає у зоні посиленого радіоекологічного контролю з 01.08.2010 року протиправними, зобов"язати управління ПФУ у Тульчинському районі Вінницької області здійснити перерахунок та виплату додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров»ю передбачену ст.. 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року в розмірі 15% мінімальної пенсії за віком, щомісячно, з урахуванням раніше виплачених сум, починаючи з 30.03.2011 року, та підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає у зоні посиленого радіоекологічного контролю, передбачене ст.. 39 даного Закону, в розмірі однієї мінімальної заробітної плати щомісячно, з урахуванням раніше виплачених сум, починаючи з 30.03.2011 року. Проте, згідно довідки управління ПФУ у Вінницькій області (а.с. 10) про відмову у перерахунку пенсії позивачу, щодо ст.. 39 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 року вказано, що: «відповідно до Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та Постанови Кабінету Міністрів №836 від 26.07.1996 року і по Постанові Кабінету Міністрів №745 від 06.07.2011 року доплата за проживання на забрудненій території непрацюючим пенсіонерам з 02.09.2011 року не призначається». Таким чином, є підстави вважати, що позивач, в період за який вона просить здійснити перерахунок та виплату підвищення до пенсії передбаченого ст.. 39, була працюючим пенсіонером. В матеріалах справи відсутні будь-які докази (зокрема копія трудової книжки) того, що позивач в той період не працювала. А на отримання підвищення до пенсії, передбаченого ст.. 39, в розмірі однієї мінімальної заробітної плати, мають право лише непрацюючі пенсіонери, які проживають в зоні посиленого радіоекологічного контролю. Таким чином, позов в частині зобов»язання відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу підвищення до пенсії, передбаченого ст.. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Результат розгляду: denied