Рішення адміністративного суду від 2014-02-26 00:00:00+02

Фізична особа-підприємець [PERSON] звернувся до суду з позовом до Сарненської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Рівненській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 11.12.2013 року №Ф-69, зобов'язання припинити нарахування позивачеві єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що є пенсіонером за віком на умовах Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 року №796-XII та одночасно здійснює підприємницьку діяльність. На момент виникнення спірних правовідносин, позивач перебував на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності, тому вважає, що в силу положень частини 4 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 року №2464-VI був звільнений від обов'язку сплати за себе єдиного внеску. З огляду на це, позивач вказує, що оспорювана вимога є протиправною. Просить позов задовольнити повністю. Позивач у судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідачем до початку судового розгляду справи подано письмові заперечення, в яких зазначає, що позивач не може вважатись пенсіонером за віком, оскільки пенсію йому надано із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року №1058-IV, а саме на умовах, визначених Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 року №796-XII. Тому, відповідач вважає, що на час виникнення заборгованості позивач не був звільнений від сплати за себе єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування. Просить в задоволенні позову відмовити повністю, а розгляд справи здійснити за відсутності представника органу доходів і зборів. Враховуючи ту обставину, що сторонами подано клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи без їх участі, за наявними у справі матеріалами В силу вимог частини 1 статті 41 Кодексу адміністративного судочинства України, в разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Повно і всебічно з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково. Судом встановлено, що відповідно до копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] (а.с 14-16), копії свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії [NUMBER] (а.с. 10), копії свідоцтва платника єдиного податку серії [NUMBER] від 25.05.2012 року (а.с. 12), копії посвідчення громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіологічного контролю (категорія 4) серії [NUMBER] (а.с. 11), копії пенсійного посвідчення від 04.02.2013 року [NUMBER] (а.с. 11), [PERSON] одночасно є фізичною особою-підприємцем та отримує пенсію за віком, призначену з урахуванням положень Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 року №796-XII. 11.12.2013 року Сарненською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Рівненській області прийнято вимогу №Ф-69 про сплату [PERSON] боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у сумі 1194,03 грн. (а.с. 13). Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати, повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 року №2464-VI (надалі - Закон №2464-VI). Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закон №2464-VI, виключно даним Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску та пропорції його розподілу за видами загальнообов'язкового державного соціального страхування; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. Частиною 4 статті 4 Закону №2464-VI передбачено, що особи, зазначені у пункті 4 частини 1 цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування. Таким чином, норма, закріплена у даній статті Закону №2464-VI, визначає сукупність необхідних умов за одночасної наявності яких особа звільняється від сплати єдиного внеску, а саме: особа обрала спрощену систему оподаткування; є пенсіонером за віком або інвалідом; отримує відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Відповідач у своїх письмових запереченнях посилається на ту обставину, що позивач не може вважатися пенсіонером за віком, оскільки протягом спірного періоду він отримував пенсію призначену на пільгових умовах Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 року №796-XII (надалі - Закон №796-XII) та не досяг 60-річного віку. Суд зазначає, що принципи та структура системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, коло осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню, види пенсійних виплат, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням визначено Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року №1058-IV (надалі - Закон №1058-IV). Відповідно до визначення, наведеного у статті 1 Закону №1058-IV, пенсіонер - це особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім'ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом. Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону №1058-IV, за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв'язку з втратою годувальника. Статтею 26 Закону №1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років. Разом з тим, частиною 1 статті 55 Закону №796-XII встановлено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-IV. Зокрема, абзацом 6 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII визначено, що особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-IV, на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років. Крім того, в силу вимог частини 3 статті 55 Закону №796-XII, призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону №1058-IV і цього Закону. З системного аналізу наведених норм вбачається, що положення статті 26 Закону №1058-IV потрібно розуміти в контексті з положеннями статті 55 Закону №796-XII, за яких пенсія за віком може бути надана особі, яка не досягла пенсійного віку, встановленого Законом №1058-IV, за умови, якщо остання підпадає під вимоги Закону №796-XII. Отже, чинним законодавством передбачені пільги щодо визначення моменту досягнення пенсійного віку окремими категоріями громадян, а пенсіонером за віком може вважатися особа, вік якої менший ніж той, що визначений статтею 26 Закону №1058-IV. Таким чином, нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування вказаним категоріям осіб, які одночасно здійснюють підприємницьку діяльність і перебувають на спрощеній системі оподаткування, є протиправним. З огляду на це, вимога Сарненської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Рівненській області від 11.12.2013 року №Ф-69 про сплату боргу (недоїмки) у сумі 1194,03 грн. підлягає визнанню протиправною та скасуванню. Стосовно позовних вимог про зобов'язання припинити нарахування [PERSON] єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, як фізичній особі-підприємцю, яка обрала спрощену систему оподаткування та є пенсіонером за віком, суд зазначає наступне. Як закріплено у пункті 10.3 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про судове рішення в адміністративній справі" від 20.05.2013 року №7, у разі визнання судом неправомірними дій чи бездіяльності відповідача суд може зобов'язати його вчинити чи утриматися від вчинення певних дій у спосіб, визначений чинним законодавством, яким може бути захищено/відновлено порушене право. Резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов'язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє. Тому, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині. В силу вимог частини 1, 3 статті 94 КАС України, судові витрати присуджуються на користь позивача з Державного бюджету України відповідно до задоволених вимог.

Результат розгляду: partial