Рішення адміністративного суду від 2014-04-07 00:00:00+03

Товариство з обмеженою відповідальністю "Слобожанський Агропромисловий Союз" звернулось до належного суду з адміністративним позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Західної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській від 28.02.2014 року № 0000882204, прийняте відносно нього. Позивач обґрунтовує свої вимоги наступним чином. Так, він посилається на те, що при проведенні перевірки податковим органом та при оформленні її результатів мало місце не дотримання вимог податкового законодавства, висновки акту перевірки базуються на припущеннях і не підтверджуються об'єктивними даними, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте з порушенням норм діючого законодавства України, що є підставою для його скасування. Представник позивача до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності в порядку письмового провадження. Представник відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, згідно до вимог ст. 35 КАСУ, в судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності, як і заперечень проти позову, не надав. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних осіб на підставі наявних в ній доказів у письмовому провадженні, згідно до приписів ч. 6 ст. 128 КАСУ. Оглянувши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Встановлено, що фахівцями Західної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області була проведена камеральна перевірка, даних задекларованих товариством з обмеженою відповідальністю "Слобожанський Агропромисловий Союз" у податковій звітності з податку на додану вартість за грудень 2013 р., за результатами якої 18.02.2014 р. був складений акт за № 477/20-33-22-04-07/38774815, де були зафіксовані порушення вимог податкового законодавства, а саме: п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, що призвело, на думку податкового органу, до заниження товариством податку до сплати на суму ПДВ - 40117,61 грн. за грудень 2013 р. За наслідками вказаного акту перевірки 28.02.2014 року відповідачем стосовно позивача було прийняте податкове повідомлення-рішення № 0000882204 на загальну суму грошового зобов'язання 50148,00 грн. Із зазначеним рішенням суб'єкта владних повноважень суд не погоджується, виходячи з наступного. Так, відповідно до вимог статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, де передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. В даному випадку відповідач не надав належних доказів правомірності оскаржуваного рішення, оскільки, як вбачається з наявних письмових доказів факт вказаних порушень позивачем вимог податкового законодавства не знайшов свого підтвердження та спростовуються наступним. Так, із матеріалів справи вбачається, що в періоді, що перевірявся, підприємство мало господарські взаємовідносини з ТОВ "Синтез - Оіл" на підставі договору поставки нафтопродуктів № 73 від 01 вересня 2013 року, згідно умов якого, ТОВ "Синтез - Оіл" - постачальник, зобов'язується поставити і передати у власність покупцеві - ТОВ "Слобожанський агропромисловий Союз" нафтопродукти. Таким чином, ТОВ "Синтез - Оіл" було виписано наступні документи на адресу ТОВ "Слобожанський Агропромисловий Союз": - видаткову накладну № РН-13/12-2 від 13.12.2013 року на суму 64 430,00 грн., в тому числі ПДВ - 10 738,40 грн.; - видаткову накладну № РН-24/12-1 від 24.12.2013 року на суму 176 275,25 грн., в тому числі ПДВ - 29 379,21 грн.; - рахунок фактуру № ЄФ-24/12-1 від 24.12.2013 року на загальну суму 176 275, 00 грн., втому числі ПДВ 29 379,21 грн.; - рахунок - фактуру № СФ -13/12-2 від 13.12.2013 року, на загальну суму 64 430,00 гри., в тому числі ПДВ - 10 738,40 грн.; - специфікація на постачання товару на загальну суму 64 430,40 грн., в тому числі ПДВ 10 738.40 грн.; - специфікація на постачання товару на загальну суму 176 275,25 грн., в тому числі ПДВ 29 379.21 грн.; Також, між підприємствами було складено акт № 13/12-2 здачі - прийняття товару від 13.12.2013 року та акт № 24/12-1 здачі - прийняття товару від 24.12.2013 року. Окрім того, товаро-транспортні накладні від 13.12.2013 року та 24.12.2013 р. позовною стороною було надано під час проведення зазначеної вище перевірки. Суд зазначає, що продавцем видано податкові накладні від 13.12.2013 року № 17 на загальну суму з ПДВ 64 430 грн., у тому числі ПДВ - 10 738,40 грн. та податкова накладна № 20 від 18.12.2013 року на загальну суму з ПДВ 176 275,25 грн., в тому числі ПДВ - 29 379,21 грн. Так, у висновках, викладених в акті перевірки відповідач стверджує, що в результаті аналізу реєстру податкових накладних за грудень 2013 року встановлено, що податковий кредит сформовано на підставі податкових накладних № 17 від 13.12.2013 р. та № 20 від 18.12.2013 р. по контрагенту ТОВ "Синтез - Оіл" (код ЄДРПОУ 37130226) на загальну суму 24070565 грн., сума ПДВ 40 117,61 грн. В єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні № 17, № 20 по даному контрагенту не зареєстровані. Отже, на думку ДПС, позивач не має права на віднесення 40 117,61 грн. внаслідок господарської діяльності з ТОВ "Синтез - Оіл" до податкового кредиту з ПДВ, оскільки дані податкові накладні не були зареєстровані контрагентом позивача. З наведеним суд не погоджується та при вирішенні даного спору враховує наступні нормативні положення. Законодавством України передбачено, що у разі відмови продавця товарів/послуг надати податкову накладну або в разі порушення ним порядку її заповнення та/або порядку реєстрації в Єдиному реєстрі покупець таких товарів має право додати до податкової декларації за звітній податковий період заяву із скаргою на такого постачальника, яка є підставою для включення сум податку до складу податкового кредиту. Таким чином, як свідчать докази у справі, позивач надіслав заяву із скаргою на постачальника ТОВ "Синтез - Оіл" за формою згідно з Додатком № 8 до Декларації з ПДВ, за грудень 2013 року від 20.01.2013 року, але позивач не встиг вчасно надіслати підтверджуючі документи, які засвідчують правомірність віднесення 40 117,61 грн. до складу податкового кредиту з ПДВ, їх надіслано було тільки 23.01.2013 року. Дане запізнення відбулося з тієї причини, що підтверджуючі документи були надіслані з міста Кременчука і вони не встигли вчасно прибути до міста Харкова. Проте, позивач виконав усі, передбачені податковим законодавством України необхідні умови для віднесення 40 117,61 грн. до складу податкового кредиту з ПДВ, бо на момент укладення договірних відносин і підприємство позивача і ТОВ "Синтез - Оіл" були зареєстровані платниками з податку на додану вартість, про що докази маються в матеріалах справи. Суд також звертає увагу на положення п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України, де визначається, що право на віднесення сум до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів. Пунктом 2 цієї ж статті зазначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається, дата тієї події що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Згідно п. 198.3 ст. 198 ПКУ податковий кредит звітного періоду визначається, виходячи, з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та. складається з сум податків нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської, діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також: від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду. Пункт 201.1 ст. 201 цього Кодексу визначає, що платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником, особою та, скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: а) у паперовому вигляді; б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У такому разі складання податкової накладної у паперовому вигляді не є обов'язковим. Пункт 201.4 ст. 201, визначає, що податкова накладна складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця. У разі складання податкової накладної у паперовому вигляді покупцю видається оригінал, а копія залишається у продавця. Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Пункт 198.6 ст. 198 ПКУ визначає, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 нього Кодексу. А від так, суд не може погодитися, що оскаржуване рішення є законним та обгрунтованим. Виходячи з приписів ст. 19 ч. 2 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ч. 1 статті 9 КАСУ суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 2 ч. 1 КАСУ завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. Таким чином, в даному випадку відповідна сторона не дотримала вимоги закону про захист охороняємих прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому її оскаржуване рішення, як суб'єкта владних повноважень, є неправомірним, що дає суду підстави для задоволення адміністративного позову. Відповідно до вимог ст. 94 КАСУ позивачу підлягають поверненню судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 182,70 грн.

Результат розгляду: granted