Рішення адміністративного суду від 2014-03-17 00:00:00+02

Позивач звернулася до суду з позовом до Мурованокуриловецької селищної ради про визнання дій та бездіяльності протиправними, скасування рішення та зобов'язання розглянути її заяву щодо надання дозволу на приватизацію квартири належним органом та у визначений Законом строк. Позов мотивувала тим, що 09 січня 2014 року вона звернулася до відповідача із заявою про надання дозволу на приватизацію квартири, в заяві просила організувати повторний розгляд питання щодо надання їй дозволу на приватизацію квартири [ADDRESS] шляхом її безоплатної передачі у власність не сесією, а виконавчим комітетом Мурованокуриловецької селищної ради на найближчому його засіданні. Однак, в порушення вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» її заява станом на 17 лютого 2014 року не розглянута. Крім цього, 30 січня 2014 року нею був направлений виконавчий лист від 28 січня 2014 року у справі №139/904/13-а про зобов'язання повторно розглянути питання щодо приватизації спірної квартири, який виданий Мурованокуриловецьким районним судом Вінницької області. На підставі постанови державного виконавця 12 лютого 2014 року 37 сесією 6 скликання Мурованокуриловецької селищної ради прийнято рішення №774 про відмову у надані їй дозволу на приватизацію житлової квартири. Вважає дане рішення відповідача протиправним, оскільки сесія Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області не є органом приватизації, а тому не мала права приймати дане рішення. (а.с.1-4) В судовому засіданні представник позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просила суд їх задовольнити, з підстав викладених в адміністративному позові. Також просив стягнути з відповідача судові витрати та витрати, що пов"язані із прибуттям його до суду. Представник відповідача в судовому засіданні не погодився із заявленими позовними вимогами з підстав викладених у свої письмових запереченнях від 17.03.2014 року №02-13/133, в яких, зокрема, зазначив, що при винесенні рішення, Відповідач діяв згідно із нормами чинного законодавства, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому адміністративний позов не підлягає задоволенню. Представник прокуратури Мурованокуриловецького району Вінницької області в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив, хоча про час, дату та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення представників сторін, повно, всебічно, об'єктивно дослідивши надані у справу докази, матеріали адміністративної справи №139/904/13-а, надавши їм юридичну оцінку, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Судом встановлено, що 09 квітня 2013 року [PERSON] була подана заява до Мурованокуриловецької селищної ради про надання дозволу на приватизацію квартири [ADDRESS] шляхом її безоплатної передачі у власність. 03 жовтня 2013 року рішенням 34 сесії 6 скликання Мурованокуриловецької селищної ради №675 позивачу відмовлено у наданні дозволу на приватизацію квартири. Не погоджуючись з вищевказаним рішення та діями відповідача, пов'язаними із розглядом заяви щодо приватизації квартири позивач звернулася до суду. 07 листопада 2013 року постановою Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області [PERSON] відмовлено в задоволенні адміністративного позову до Мурованокуриловецької селищної ради. Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25 грудня 2013 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, постанову Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 07 листопада 2013 року скасовано, прийнято нову постанову, якою визнано протиправними дії Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області, пов'язані із розглядом заяви [PERSON] щодо приватизації квартири [ADDRESS] від 09 квітня 2013. Визнано протиправним та скасовано рішення 34 сесії 6 скликання Мурованокуриловецької селищної ради №675 від 03 жовтня 2013 року про відмову [PERSON] у наданні дозволу на приватизацію зазначеної квартири та зобов'язано Мурованокуриловецьку селищну раду Вінницької області повторно розглянути питання приватизації спірної квартири. 09 січня 2014 року позивач повторно подала до Мурованокуриловецької селищної ради заяву, в якій просила організувати повторний розгляд її заяви щодо надання дозволу на приватизацію квартири [ADDRESS] шляхом її безоплатної передачі у власність не сесією, а виконавчим комітетом Мурованокуриловецької селищної ради на найближчому його засіданні. Дана заява зареєстрована відповідачем 10 січня 2014 року. В подальшому 30 січня 2014 року позивач звернулась до начальника відділу ДВС Мурованокуриловецького районного управління юстиції з заявою про прийняття двох виконавчих листів від 28 січня 2014 року у справі №139/904/13-а за її позовом до Мурованокуриловецької селищної ради про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії. На виконання постанови державного виконавця 37 сесія 6 скликання Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області прийняла Рішенням №774 від 12 лютого 2014 року про відмову [PERSON] в наданні дозволу на приватизацію житлової квартири [ADDRESS], оскільки дана квартира відповідно до рішення виконкому селищної ради №20 від 24.02.2000 року, надається згідно угоди по найму в користування посадовим особам прокуратури на період виконання ними обов'язків. Так, як [PERSON] не мала ніяких відношень до органів прокуратури, а члени її сім'ї припинили трудові відносини з зазначеною структурою, тому в даному випадку підлягали виселенню з житлової квартири. Крім того, вселення позивача та членів її сім'ї в квартиру [ADDRESS] відбулось в порушення ст.58 ЖК УРСР. Визначаючись щодо заявленого позову судом встановлено наступне. Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду України» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), квартир у гуртожитках, призначених для проживання сімей, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень) підвалів, сараїв і т.і) державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно зі ст.5 Житлового кодексу та ч.2 ст.1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Пунктом 1 ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду України" визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Частиною 3 вказаного закону, передбачено, що передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання зави громадянина. При цьому частина 10 наведеної статті зазначає, що органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону, а саме не підлягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки), розташовані на території закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків - пам'ятників садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають у аварійному стані; квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири, розташовані в зоні безумовного (обов'язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на ЧАЕС. Тобто, перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Відповідно до вимог п.30 ст.26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: - прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об'єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об'єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об'єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об'єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади. Як було встановлено в судовому засіданні, під час судового розгляду справи №139/904/13-а за позовом [PERSON] до Мурованокуриловецької селищної ради, Давидова Григорія Івановича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору прокуратура Мурованокуриловецького району про визнання дій протиправними щодо приватизації житла, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, колегією Вінницького апеляційного адміністративного суду було встановлено, що Мурованокуриловецька селищна рада Вінницької області не є органом приватизації у розумінні ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду України». Згідно п.1 ст.72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З огляду на наведене та враховуючи те, що Мурованокуриловецька селищна ради не є органом уповноваженим відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду України" вирішувати питання щодо приватизації житла, то її дії пов'язані із повторним розглядом заяви позивача від 09 квітня 2013 року та Рішення 37 сесії 6 скликання №774 від 12 лютого 2014 року про відмову [PERSON] у наданні дозволу на приватизацію квартири [ADDRESS] є протиправними і рішення підлягає скасуванню як таке, що не відповідає чинному законодавству України. Крім цього, суд не погоджується з твердженням представника відповідача про те, що заява позивача від 09 січня 2014 року про організацію повторного розгляду її заяви щодо надання дозволу на приватизацію спірної квартири була розглянута одночасно з первинною заявою від 09 квітня 2013 року в порядку виконання постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25.12.2013 року, так як доказів цього представник відповідача суду не надав. З наданого до заперечень представником відповідача витягу з протоколу сесії та рішення сесії від 12.02.2014 року не вбачається, яка сама заява була розглянута Мурованокуриловецькою селищною радою. Крім того, заявник в своїй заяві від 09.01.2014 року просила розглянути її повторну заяву щодо приватизації спірної квартири не сесією, а виконавчим комітетом. Частина друга стаття 19 Конституції України зобов'язує органи державної влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Відповідно до положень, закріплених статтею 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно ч. 1 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 КАС України. Відповідно до ч. 2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. В судовому засіданні встановлено, що з боку відповідача не надано достатніх аргументів та доводів, які свідчать, що його дії були правомірні, а оскаржуване рішення винесено в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. В той же час позивач довів обставини в обґрунтування своїх вимог щодо протиправних дій та бездіяльності органу місцевого самоврядування, в зв'язку з чим суд приходить до висновку, що його вимоги в цій частині слід задовольнити. Разом з цим, суд вважає, що в задоволені вимог щодо відшкодування витрат, що пов'язані із прибуттям представника позивача до суду слід відмовити, виходячи з наступного. Згідно зі статтею 87 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать: витрати сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду. Відповідно до ст. 91 КАС України витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, та її представнику сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Представник позивача просив стягнути витрати, пов'язані із забезпеченням його явки до суду у вигляді відшкодування витрат на бензин, надавши суду два фіскальних чеки на суму 114,01 грн та 117,00 грн. Зважаючи на відсутність розрахунку витрат на бензин, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Відповідно до частини третьої статті 94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При зверненні до суду з цим позовом позивачем було сплачено 73 гривні 08 коп судового збору (а.с. 1), тобто мінімальну ставку судового збору визначеного Законом України "Про судовий збір" за подання до суду адміністративного позову немайнового характеру, яка підлягає стягненню з бюджету Мурованокуриловецької селищної ради.

Результат розгляду: partial