Рішення адміністративного суду від 2014-02-27 00:00:00+02

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Правління Пенсійного фонду України, Управління Пенсійного фонду України в Калінінському районі м. Донецька Донецької області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії. Постановою Печерського районного суду міста Києва від 12 листопада 2013 року в задоволені позову відмовлено. Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну інстанцію скасувати незаконну, на його думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову про відмову в позові, посилаючись на незаконність оскаржуваного рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що є підставою для скасування постанови суду першої інстанції. У зв'язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке відповідно до п.2 ч.1 ст. 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України прийнято у порядку скороченого провадження, згідно з ч. 8 ст. 183-2, п. 3 частини першої ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції - скасуванню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, позивач є громадянином України, з серпня 1997 року в Калінінському відділі соціального забезпечення йому була призначена пенсія за віком, яку він отримував до вересня 1999 року. В зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон в серпні 1999 року йому було виплачено аванс в розмірі 6 пенсій, а надалі виплату було зупинено. Позивач 07.08.2013р. звернувся до відповідача Правління Пенсійного фонду України із заявою про поновлення виплати їй пенсії у зв'язку з прийняттям Конституційним судом України рішення № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року, яким визнано недійсними положення п. 2 ч. 1 ст. 49 та другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», але у відповідь отримав лист від 16.08.2013р. з відмовою у поновленні виплат. До Управління Пенсійного фонду України в Калінінському районі м. Донецька позивачем позов також направлявся, в якому дане Управління було вказане як співвідповідач. Оцінюючи бездіяльність відповідачів щодо відмови в призначенні та виплаті пенсії за віком особі, яка проживає за межами України та має трудовий стаж в Україні, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що на час виїзду позивача на постійне місце проживання в державу Ізраїль положення п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» діяли у редакції, згідно якої виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Між Україною та Ізраїлем відсутній міжнародний договір, який би передбачав виплату пенсії позивачу під час її проживання в Ізраїлі. Проте, рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» був визнаний таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Згідно п. 2 рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 положення Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Таким чином, положення п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», втратили чинність 07 жовтня 2009 року. У відповідності до ч. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону. Згідно п. 3 та п. 15 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі - Порядок), поновлення виплати пенсії здійснюється за заявою пенсіонера за документами, що є у пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на момент призначення цього виду пенсії, та додатковими документами, якщо такі будуть подані. З огляду на те, що після прийняття рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 виникли умови для поновлення виплати пенсії, а позивач звернувся до Пенсійного фонду України із відповідною заявою, колегія суддів погоджується з вимогами позивача про необхідність поновлення виплати пенсії. Відмовляючи позивачу в поновленні виплати пенсії Пенсійний фонд України послався на те, що рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 поширюється виключно на осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон після його прийняття. Однак, такі доводи Пенсійного фонду України не ґрунтуються на вимогах закону. Як раніше зазначалося, положення Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009. Відтак, зазначене рішення поширюється на всіх осіб, яким було припинено виплату пенсії з підстав, передбачених ч. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». За таких обставин колегія суддів вважає, що у Пенсійного фонду України були відсутні підстави для направлення [PERSON] листа з роз'ясненнями про те, що рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 поширюється лише на тих осіб, які виїхали за межі України після 07 жовтня 2009 року. Разом з тим, до компетенції Пенсійного фонду України не належить прийняття рішення про поновлення виплати пенсії чи про відмову в поновленні її виплати, адже відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду. Згідно ч. 3 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян», якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. Таким чином, Пенсійний фонд України, отримавши заяву [PERSON] про поновлення виплати пенсії, зобов'язаний був направити її за належністю до Управління Пенсійного фонду України в Калінінському районі м. Донецька, і посилання в постанові Печерського районного суду м. Києва на те, що Пенсійний фонд України не вправі призначати пенсію, і позивач не звертався до Управління Пенсійного фонду України в Калінінському районі м. Донецька з заявою про поновлення виплати пенсії не є доцільні, оскільки відповідачем не дотриманий порядок передачі заяви до відповідного територіального органу, і в даному випадку не виконані усі належні дії. Пенсійним фондом України відповідні дії по перенаправленню заяви [PERSON] не були вчинені. Колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було невірно встановлено рішення про визнання правомірною бездіяльності щодо поновлення виплати позивачу пенсії за межі України. Також суд першої інстанції мав дійти висновку про необхідність зобов'язання Управління Пенсійного фонду України в Калінінському районі м. Донецька в поновленні та виплаті пенсії [PERSON] за межами України. Відповідно до п. 3 Порядку, поновлення виплати пенсії дійсно здійснюється за заявою пенсіонера. Як раніше зазначалося, [PERSON] подав заяву про поновлення виплати пенсії, а, отже, створив залежні від нього передумови для поновлення виплати пенсії. Зазначену заяву не було надіслано до Управління Пенсійного фонду України в Калінінському районі м. Донецька не з вини позивача, а внаслідок протиправної бездіяльності Пенсійного фонду України. За таких обставин колегія суддів вважає, що позивачу не може бути відмовлено в захисті права на поновлення виплати пенсії з посиланням на відсутність відповідної заяви, оскільки проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання. З врахуванням того, що [PERSON] звертався до відповідача Правління Пенсійного фонду України із заявою про поновлення виплати пенсії, яка раніше виплачувалась, колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду вважає за необхідне зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Калінінському районі м. Донецька поновити виплату пенсії. Що стосується вимоги про зобов'язання поновлення виплати пенсію позивачу з березня 2000 року, колегія суддів зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з заявою до Пенсійного фонду України про зобов'язання поновити виплату позивачу пенсії лише 01.08.2013 року, про що свідчить заява яка знаходиться в матеріалах справи (а.с. 17). Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду приходить до висновку, що і поновити виплату позивачу пенсії потрібно з 01.08.2013 року, тобто з моменту звернення до Правління Пенсійного фонду України із відповідною заявою. А тому, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню, з постановленням нової постанови про часткове задоволення позову.

Результат розгляду: partial