Рішення адміністративного суду від 2014-01-14 00:00:00+02

10.11.2010 року позивач звернувся з позовом до Департаменту праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання протиправною невиплату грошової допомоги згідно ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року зі змінами від 25.12.1998 року; стягнення заборгованості щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, як учаснику бойових дій у сумі: за 2004 рік - 2885,0 грн.; за 2005 рік - 2779,50 грн.; за 2006 рік - 2761,20 грн.; за 2007 рік - 2802,50 грн.; за 2008 рік - 2877,30 грн.; за 2009 рік - 2414,45 грн.; за 2010 рік - 3150 грн., загальна сума 19670,45 грн. Постановою Корабельного районного суду м. Миколаєва у задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись з постановленим у справі судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати та прийняти нову про задоволення позовних вимог. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. Відповідно до вимог ст.99 КАС України - адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду встановленого цим Кодексом або іншими Законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. На підставі викладеного судова колегія приходить до висновку, що позовні вимоги за 2004 -2009 роки підлягають залишенню без розгляду на підставі ст. 100 КАС України, оскільки позивач не надав доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду. З матеріалів справи вбачається, що позивач є учасником бойових дій /а.с. 13/ та відповідно до вимог ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щорічно до 5 травня має право на одержання разової грошової допомоги у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком. Відповідно до вимог статті 17 вищевказаного Закону фінансування витрат, пов'язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів. Підпунктом 1 пункту 20 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» стаття 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» була викладена в іншій редакції та визначено, що щорічна допомога на оздоровлення виплачується в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. Але рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 вказані положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік» визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Відповідно до ст. 152 Конституції України, Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Законом України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» від 27 квітня 2010 року № 2154-VI будь-яких змін до ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», які б зменшували розмір виплат, не вносилось. Проте, відповідач при нарахуванні та виплаті позивачеві разової грошової допомоги до 5 травня за 2010 рік у розмірі 380,00 грн. керувався постановою Кабінету Міністрів України «Про розміри разової грошової допомоги, що виплачується у 2010 році відповідно до Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань» від 07 квітня 2010 року № 299. Згідно з положеннями ч. 4 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України в разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. Отже, виходячи з принципу пріоритетності законів над підзаконними актами при визначенні розміру разової грошової допомоги до 5 травня суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про правомірність застосування постанови Кабінету Міністрів України від 07 квітня 2010 року № 299, на підставі якої була нарахована допомога позивачу, оскільки остання має нижчу юридичну силу та в такому випадку застосуванню підлягає ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Таким чином, колегія суддів вважає, що у зв'язку з порушенням норм матеріального права, яке призвело до неправильного вирішення справи відповідно до ст.202 КАС України, оскаржена постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Результат розгляду: partial