Рішення адміністративного суду від 2014-02-26 00:00:00+02

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON]) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державного реєстратора Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Шпак Юлії Валеріївни (далі по тексту - відповідач 1, Державний реєстратор Шпак Ю.В.), в якому просив: - визнати незаконними дії відповідача з прийняття 16 жовтня 2013 року рішення №683436; - визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 16 жовтня 2013 року №683436 та від 25 жовтня 2013 року №7218690; - зобов'язати Державного реєстратора Шпак Ю.В. здійснити реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: [ADDRESS] у відповідності до рішення Апеляційного суду м. Києва від 11 вересня 2013 року по цивільній справі №22-5835/2013, а саме: зареєструвати за [PERSON] право особистої власності на 796/1000 частини трикімнатної квартири [ADDRESS]. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 жовтня 2013 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 06 листопада 2013 року. У судовому засіданні 06 листопада 2013 року протокольною ухвалою суду до участі у справі в якості другого відповідача залучено Реєстраційну службу Головного управління юстиції у м. Києві (далі по тексту - відповідач 2, Реєстраційна служба) та оголошено перерву до 13 листопада 2013 року. У судовому засіданні 13 листопада 2013 року судом оголошувалась перерва до 18 листопада 2013 року. 18 листопада 2013 року представником позивача через канцелярію суду подано заяву про внесення змін до позовних вимог, в якій останній просить суд: - визнати дії відповідача 1 з прийняття рішення №683436 від 16 жовтня 2013 року незаконними; - визнати протиправним та скасувати рішення відповідача 1 від 16 жовтня 2013 року №683436 про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та від 25 жовтня 2013 року №7218690 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень; - зобов'язати відповідача 2 здійснити державну реєстрацію права особистої приватної власності [PERSON] на 796/1000 частини трикімнатної квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] у відповідності до рішення Апеляційного суду міста Києва від 11 вересня 2013 року по цивільній справі №22-5835/2013, яким за [PERSON] визнано право особистої приватної власності на 592/1000 та 204/1000 частини зазначеної квартири. Також 18 листопада 2013 року представником позивача через канцелярію суду подано заяву про зупинення провадження у справі. У судове засідання 18 листопада 2013 року представники сторін не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. За результатами розгляду клопотання представника позивача Окружним адміністративним судом міста Києва 18 листопада 2013 року постановлено ухвалу про зупинення провадження у справі до розгляду Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційної скарги [PERSON] на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 01 березня 2013 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 11 вересня 2013 року. 31 січня 2014 року через канцелярію суду надійшла заява представника позивача про поновлення провадження у справі з огляду на постановлення 28 листопада 2013 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвали за результатами розгляду касаційної скарги [PERSON] на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 01 березня 2013 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 11 вересня 2013 року у справі №6-42466ск13. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 лютого 2014 року поновлено провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 19 лютого 2014 року. У судове засідання 19 лютого 2014 року з'явився позивач, який позов підтримав та просив його задовольнити. Представники відповідачів в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Згідно з частиною 4 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. Відповідно до частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта. Враховуючи положення частини 4 та 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, беручи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, в судовому засіданні 19 лютого 2014 року суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні. Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне. 26 вересня 2013 року [PERSON] звернувся до Реєстраційної служби м. Києва із заявою про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS]. Рішенням відповідача 1 за результатами розгляду поданих позивачем документів №6834363 від 16 жовтня 2013 року зупинено розгляд заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у зв'язку з ненаданням усіх необхідних документів. 25 жовтня 2013 року відповідачем 1 прийнято рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень у зв'язку з не усуненням обставин, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви. Вважаючи такі рішення протиправним, позивач звернувся з відповідним позовом до суду. Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. З урахуванням вищезазначених вимог, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на таке. Спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України від 16 січня 2003 року №435-IV зі змінами та доповненнями (далі по тексту - ЦК України), Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV у відповідній редакції (далі по тексту - Закон України від 01.07.2004р. №1952-IV) та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року №703 (далі по тексту - Порядок №703). Відповідно до частин 1 та 2 статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Таким законом є Закон України від 01.07.2004р. №1952-IV, преамбулою якого закріплено, що він визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна. Згідно з частиною 1 статті 3 названого Закону державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право власності на нерухоме майно (стаття 4 Закону України від 01.07.2004р. №1952-IV). До повноважень органу державної реєстрації прав належить, зокрема: проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень або відмова у їх реєстрації; забезпечення ведення Державного реєстру прав (пункти 1, 2 частини 1 статті 8 того ж Закону). Відповідно до частини 1 статті 15 Закону України від 01.07.2004р. №1952-IV державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження. Приписами частини 2 названої статті визначено, що орган державної реєстрації прав, державні реєстратори зобов'язані надати до відома заявників інформацію про необхідний перелік документів для здійснення державної реєстрації прав. Перелік документів для здійснення державної реєстрації прав, порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також порядок надання інформації з Державного реєстру прав встановлює Кабінет Міністрів України. Відповідно до частин 1-3 статті 17 Закону України від 01.07.2004р. №1952-IV текст документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, повинен бути написаний розбірливо. Прізвище, ім'я, по батькові фізичних осіб та їх місце проживання, а також найменування юридичних осіб та їх місцезнаходження повинні бути написані повністю. Не приймаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень документи з підчищеннями або дописками, закресленими словами та іншими не обумовленими в них виправленнями, заповнені олівцем, а також з пошкодженнями, які не дають змоги однозначно тлумачити їх зміст. Документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень і подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Крім того, частиною 1 статті 19 Закону України від 01.07.2004р. №1952-IV закріплено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою. На реалізацію наведених вище банкетних норм, постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року №703 затверджено Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який визначає процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна та який був чинний на момент звернення до Реєстраційної служби позивача. Відповідно до пункту 4 зазначеного Порядку, у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, які розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду або їх окремі частини, квартиру, житлове та нежитлове приміщення. Для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові заяву про державну реєстрацію, форму та вимоги до заповнення якої встановлює Мін'юст. Заявник разом із заявою про державну реєстрацію подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові необхідні для такої реєстрації документи, визначені цим Порядком, їх копії, документ, що підтверджує внесення плати за надання витягу з Державного реєстру прав, та документ про сплату державного мита (пункт 10 Порядку №703). У разі подання не в повному обсязі документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію, яке містить рекомендації щодо усунення обставин, що були підставою для його прийняття (пункт 13 Порядку №703). Державний реєстратор зупиняє розгляд заяви про державну реєстрацію на строк, що не перевищує п'яти робочих днів з моменту отримання заявником рішення про зупинення розгляду такої заяви. Якщо заявник не усунув протягом п'яти робочих днів після отримання рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію обставини, що були підставою для його прийняття, державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень. Пунктом 16 Порядку № 703 визначено, що за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію та документів, необхідних для її проведення, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або рішення про відмову в такій реєстрації. Згідно з пунктом 23 Порядку № 703 державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені у Законі України від 01.07.2004р. №1952-IV. Однією з підстав для відмови в державній реєстрації права, згідно пункту 54 частини 1 статті 24 названого Закону, є не усунення після завершення п'ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав обставин, що були підставою для прийняття такого рішення. Отже, визначальним питанням для вирішення справи по суті є правомірність рішення відповідача 1 про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Як вбачається зі змісту відповідного рішення розгляд заяви позивача про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийнятої 26 вересня 2013 року за реєстраційним номером 3135389 для проведення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] зупинено у зв'язку з не наданням усіх необхідних документів та зазначено про необхідність надання ухвали суду щодо роз'яснення розміру частки, яка належить заявнику. Аналізуючи правомірність зазначеного рішення, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне. Як вбачається зі змісту заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, поданої до Реєстраційної служби, позивач просить зареєструвати право приватної власності на квартиру [ADDRESS]. У графі «вид спільної власності» відмічено про належність об'єкта на праві спільної часткової власності. У той же час, в резолютивній частині рішення Апеляційного суду міста Києва від 11 вересня 2013 року зазначено про визнання особистою приватною власністю [PERSON] 592/1000 частин квартири [ADDRESS]. Крім того, 408/1000 частин зазначеної квартири визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] У зв'язку з відсутністю зазначення частки, яка належить на праві приватної власності, зокрема, [PERSON] та відсутності у державного реєстратора прав на проведення розрахунку такої частки самостійно, відповідачем прийнято рішення про зупинення розгляду заяви позивача про державну реєстрацію його прав, в якому вказано про необхідність надання ухвали суду щодо роз'яснення розміру частки, яка належить заявнику. Обґрунтованість відповідного рішення також підтверджується винесенням Апеляційним судом міста Києва 29 січня 2014 року ухвали, якою роз'яснено рішення Апеляційного суду міста Києва від 11 вересня 2013 року та зазначено, що [PERSON] на праві приватної власності належить 796/1000 частки квартири [ADDRESS] [PERSON] 204/1000 частини зазначеної квартири. Зі змісту зазначеної ухвали вбачається, що підставою для її постановлення стало незрозумілість судового рішення, що ускладнює його реалізацію. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про правомірність рішення відповідача 1 від 16 жовтня 2013 року №6834363 щодо зупинення розгляду заяви [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийнятої 26 вересня 2013 року за реєстраційним номером 3135389, що у свою чергу свідчить про правомірність рішення відповідача 1 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 25 жовтня 2013 року №7218690, у зв'язку з не усуненням заявником обставин, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви, у п'ятиденний строк. Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України. Згідно частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно із частиною 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Доказів, які б спростовували доводи відповідачів, позивач суду не надав. Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає позовні вимоги необґрунтованими, а позов таким, що не підлягає задоволенню. Враховуючи вищезазначене,

Результат розгляду: denied