Рішення адміністративного суду від 2014-02-24 00:00:00+02

Фізична особа-підприємець [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області (далі - відповідач) про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області від 18 грудня 2013 року №Ф-2269-17 на суму 3582,09 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності та одночасно є пенсіонером за віком, отже, згідно із Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" він звільнена від сплати єдиного внеску. Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 5 лютого 2014 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено судове засідання на 12 лютого 2014 року. У судове засідання, призначене на 12 лютого 2014 року, представники сторін не з'явились, хоча про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Від представника позивача надійшло клопотання від 12 лютого 2014 року про розгляд справи без участі представника позивача у порядку письмового провадження. 12 лютого 2014 року, через канцелярію суду надійшло заперечення на позов, в якому відповідач стверджує, що позивач не є пенсіонером за віком у розумінні положень закону №2464, оскільки пенсія йому призначена па пільгових умовах. За таких обставин позивач повинен сплачувати страхові внески на загальних підставах. Розгляд справи відповідач просив здійснювати за наявними у матеріалах справи доказами без його участі. Згідно з частиною 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. За таких обставин, судом визнано за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] зареєстрована Виконавчим комітетом Ірпінської міської ради Київської області як фізична особа-підприємець 4 серпня 1995 року, про що свідчить Свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця Серія [NUMBER] (а.с. 18). Відповідно до довідки Управління Пенсійного фонду України від 28 жовтня 2013 року №2414, позивач є пенсіонером та отримує пенсію за віком (а.с. 13). Позивач обрав спрощену систему оподаткування та з 1 жовтня 2012 року є платником єдиного податку, що підтверджується Свідоцтвом Серія [NUMBER] (а.с. 11). Також, відповідно до матеріалів справи, [PERSON] є громадянином, яка постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю та має відповідне посвідчення категорії 4, серії [NUMBER] (а.с.12). 18 грудня 2013 року Ірпінською об'єднаною державною податковою інспекцією прийнято вимогу № Ф-2269-17 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірі 3582,09 грн. (а.с.14). Вказану вимогу позивачем отримано 21 січня 2014 року, що підтверджується довідкою «Укрпошти» від 30 січня 2014 року №13 (а.с. 18а). Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного. Принципи, засади і механізм функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування визначаються Законом України від 09.07.2003 №1058-ІV "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (Закон №1058-ІV). Як встановлено статтею 1 вказаного Закону пенсіонером є особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім'ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом. За визначенням цієї ж статті пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом. Згідно положень частини першої статті 9 Закону №1058-ІV за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання; пенсія у зв'язку з втратою годувальника. Законом України "Про пенсійне забезпечення" також визначені види пенсій, серед яких є і державна пенсія за віком. Згідно статті 15 такого Закону умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" або їм надається право на одержання пенсій на підставах, передбачених цим Законом. За правилами частини першої статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII (Закон №796-XII) особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Відповідно до пункту 4 частини першої статті 14 Закону №796-XII для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема, особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, - категорія 4. Так, частиною першою статті 55 Закону №796-XII зазначеним особам, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій. Таким чином, суд дійшов висновку, що у розумінні чинного законодавства як про пенсійне забезпечення, так і про загальнообов'язкове державне соціальне страхування і соціальний захист постраждалих від Чорнобильської катастрофи, позивач є таким, що отримує саме пенсію за віком. Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються Законом України від 08.07.2010 №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" (Закон №2464-VI). Стаття 1 цього Закону визначає єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (єдиний внесок) як консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування. Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI встановлено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. За приписами частини четвертої цієї статті особи, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування. Відповідно до статті 12 Закону №1058-ІV особи, які досягли 16-річного віку та не належать до кола осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню відповідно до статті 11 цього Закону, у тому числі іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають або працюють на території України, громадяни України, які постійно проживають або працюють за межами України, якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, мають право на добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Зазначені особи можуть брати добровільну участь у солідарній системі або в накопичувальній системі пенсійного страхування, або одночасно в обох системах відповідно до укладеного договору про добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування (далі - договір про добровільну участь) згідно із Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" Таким чином, особи які не підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню можуть брати добровільну участь у солідарній системі або в накопичувальній системі пенсійного страхування, або одночасно в обох системах. У такому разі вони подають до органу доходів та зборів за місцем проживання відповідну заяву в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування На момент розгляду справи по суті у суду відсутні докази на підтвердження факту укладення договору про добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування між [PERSON] та Ірпінською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Київській області. Суд не приймає до уваги посилання відповідача на той факт, що позивач не є пенсіонером за віком у розумінні положень закону №2464-VI, адже пенсія їй призначена з урахуванням положень Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", оскільки частина четверта статті 4 Закону №2464-VI не містить виключень при її застосуванні щодо пенсій за віком, призначених на пільгових умовах. Положення статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" кореспондуються з положеннями статті 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Відтак, пенсія за віком може бути надана особі, яка не досягла пенсійного віку, встановленого Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", за умови, якщо остання працювала або проживала на територіях радіоактивного забруднення. Вказана норма не пов'язує звільнення від сплати єдиного внеску із досягненням особою певного віку, а передбачає звільнення від сплати внеску всіх пенсіонерів за віком. Отже, відповідач неправомірно та безпідставно звужує коло осіб, які звільняються від сплати єдиного внеску. Таким чином, необхідними умовами застосування положень частини 4 статті 4 Закону № 2464-VI є отримання статусу пенсіонера та отримання відповідно до закону пенсії або соціальної допомоги. Враховуючи, що позивач є пенсіонером, отримує пенсію за віком та не укладав договір про добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування з Ірпінською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Київській області, суд приходить до висновку, що вимога Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 18 жовтня 2013 року №Ф-2269-17 у розмірі 3582,09 грн. є протиправною та підлягає скасуванню. Щодо вимоги позивача визнати протиправними дії Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області по нарахуванню боргу (недоїмки) та направленню вимоги про сплату боргу, то суд звертає увагу на наступне. В силу приписів пункту 6.2. Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженої Наказом Міндоходів України від 09.09.13 № 455, сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена платниками у строки, визначені відповідно до Закону підпунктом 6 пункту 4.3, абзацом другим підпункту 2, підпунктом 3 пункту 4.5 та підпунктом 2 пункту 4.6 розділу IV цієї Інструкції, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою. Згідно пункту 6.4. Інструкції вимога про сплату боргу формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з карток особових рахунків платників Пунктом 6.3. Інструкції встановлено, що органи доходів і зборів надсилають платникам вимогу про сплату недоїмки в таких випадках: якщо дані документальних перевірок результатів діяльності платника про суми доходу (прибутку) фізичних осіб - підприємців чи осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів у повідомленнях-розрахунках, де визначено суми єдиного внеску, які підлягають доплаті; якщо платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; якщо платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій. Вимога формується на підставі даних особових рахунків платників на суму боргу, що перевищує 10 гривень. Таким чином, у разі несплати у добровільному порядку сум страхових внесків, орган доходів і зборів формує вимогу, яку надсилає на адресу платника єдиного внеску, з метою стягнення суми боргу у примусовому порядку, при цьому така вимога, у випадку її узгодження набуває статусу виконавчого документу. У такому випадку, при наявності на особовому рахунку позивача суми боргу, контролюючий орган зобов'язаний сформувати вимогу та надіслати її на адресу позивача. При цьому, позивач вказуючи на протиправність таких дій, жодних доказів на обґрунтування своєї позиції не надав, у чому саме полягають порушення прав позивача та спричинені таким діями відповідача негативні наслідки не зазначив. Отже, відповідач, надсилаючи вимогу про сплату боргу діяв відповідно до вимог чинного законодавства, а позов в частині визнання протиправними дій Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області щодо надсилання вимоги від 18 грудня 2013 року №Ф2269-17 задоволенню не підлягають. Окрім того, суд звертає увагу позивача, що згідно з частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Отже, до адміністративних судів можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод. З наведених правових норм вбачається, що позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Проте, ці рішення, дії або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин. Таким чином, предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов'язків, а також встановлені законом умови їх реалізації. Оскільки наслідком розв'язання публічно-правового спору по суті має бути захист порушеного права позивача, то у разі незгоди з діями чи рішенням контролюючого органу, вимога про визнання протиправними дій відповідача, щодо нарахування заборгованості, не буде мати своїм правовим наслідком захист прав позивача, адже таке право підлягає захисту виключно шляхом пред'явлення позову про скасування рішення контролюючого органу, яким визначено суму боргу чи штрафних (фінансових) санкцій. Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Частиною 2 статті 71 цього Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Доказів, які б спростовували доводи позивача в частині спірної вимоги від 18 жовтня 2013 року № Ф-2269-17, відповідач суду не надав. Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на достатній та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Результат розгляду: partial