Рішення адміністративного суду від 2014-03-24 00:00:00+02

Відповідачем у період із 31 жовтня по 06 листопада 2013 року проведено перевірку позивача, за результатами якої 15 листопада 2013 року складено акт № 14/26-53-22-01-21-32853498 про результати позапланової виїзної перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період із 01 липня 2012 року по 31 березня 2013 року (далі - акт перевірки), згідно з висновками якого, позивачем, зокрема, здійснено продаж товарів за готівку без застосування реєстратора розрахункових операцій (далі - РРО) у загальному розмірі 29590596,78 грн., чим порушено п. 1 ст. 3 Закону та за що передбачена відповідальність відповідно до п. 1 ст. 17 Закону. На підставі акту перевірки, 18 грудня 2013 року відповідачем прийнято оскаржуване рішення, яким до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) у розмірі 147550354,90 грн. У матеріалах справи міститься розрахунок застосованих до позивача штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) (а.с. 66). Суд не погоджується з доводами представників позивача щодо наявності підстав для задоволення позову, виходячи з оцінки наявних у матеріалах справи доказів та аналізу наступних положень і обставин. Так, згідно з підпунктом 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, підпунктом 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, підпунктом 78.1.11 п. 78.1 ст. 78 Податкового кодексу України (далі - ПК України; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення. Документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків. Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з обставин, визначених цим Кодексом. Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об'єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка. Документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких обставин: отримано судове рішення суду (слідчого судді) про призначення перевірки або постанову органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчого, прокурора, винесену ними відповідно до закону. У ході розгляду справи судом з'ясовано, що перевірку позивача призначено та проведено на виконання постанови від 20 червня 2013 року про призначення позапланової документальної перевірки, з наявної у матеріалах справи копії якої вбачається, що перевірку позивача призначено у межах кримінального провадження № 32012250000000013. Зокрема, у ході досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні встановлено, що відповідні особи домовились між собою шляхом підробки від імені суб'єктів господарювання, які здійснюють фіктивну діяльність, документів та їх використання сприяти суб'єктам господарської діяльності в ухиленні ними від сплати податків. Одним із вигодонабувачів є позивач, у податковій звітності якого відображено здійснення господарських операцій із фіктивними суб'єктами господарювання. Тобто, як вбачається з викладених обставин, вказане кримінальне провадження порушено не відносно позивача, а стосовно третіх осіб, з якими позивач мав певні відносини. Відповідно до п. 58.4 ст. 58, п. 86.9 ст. 86 ПК України, у разі коли судом за результатами розгляду кримінального провадження про кримінальне правопорушення, предметом якого є податки, збори, винесено обвинувальний вирок, що набрав законної сили, або винесено рішення про закриття кримінального провадження за нереабілітуючими підставами, відповідний контролюючий орган зобов'язаний визначити податкові зобов'язання платника податків за податками та зборами, несплата податкових зобов'язань за якими встановлена судовим рішенням, та прийняти податкове повідомлення-рішення про нарахування платнику таких податкових зобов'язань і застосування стосовно нього штрафних (фінансових) санкцій у розмірах, визначених цим Кодексом. Складання та надсилання платнику податків податкового повідомлення-рішення за податковими зобов'язаннями платника податків за податками та зборами, несплата податкових зобов'язань за якими встановлена судовим рішенням, забороняється до набрання законної сили судовим рішенням у кримінальному провадженні або винесення ухвали про закриття такого кримінального провадження за нереабілітуючими підставами. У разі якщо грошове зобов'язання розраховується органом державної податкової служби за результатами перевірки, проведеної з обставин, визначених підпунктом 78.1.11 п. 78.1 ст. 78 цього Кодексу, щодо кримінального провадження, у якому розслідується кримінальне правопорушення стосовно посадової особи (посадових осіб) платника податків (юридичної особи) або фізичної особи - підприємця, що перевіряється, предметом якого є податки та/або збори, податкове повідомлення-рішення за результатами такої перевірки приймається таким податковим органом протягом 10 робочих днів з дня, наступного за днем отримання цим податковим органом відповідного судового рішення (обвинувальний вирок, ухвала про закриття кримінального провадження за нереабілітуючими підставами), що набрало законної сили. Як зазначено у листі Державної податкової адміністрації України від 25 січня 2011 року № 1754/7/23-8017 "Щодо перевірок у рамках кримінальної справи", за результатами перевірок платників податків, призначених у рамках порушеної кримінальної справи про злочини, предметом якої є податки, збори (ст. 212 КК України), контролюючий орган визначає суми грошових зобов'язань, але податкове повідомлення-рішення не складає. В інших випадках (за результатами перевірок платників податків, відносно яких та/або їх посадових осіб кримінальну справу не порушено або порушено кримінальну справу, предметом якої не є податки і збори) грошові зобов'язання визначаються та, відповідно, приймається податкове повідомлення-рішення щодо платників податків в загальновстановленому порядку. Тобто, з викладених положень вбачається, що за результатами перевірок платників податків, призначених у рамках кримінального провадження за ознаками кримінальних правопорушень, предметом яких є податки та збори, контролюючий орган визначає грошові зобов'язання, але податкове повідомлення-рішення не приймає. При цьому, законодавцем не визначено коло платників податків, на яких розповсюджується дія викладених положень. Поряд з цим, проаналізувавши викладені положення та положення кримінально-процесуального законодавства, зважаючи при цьому, що вирок ухвалюється тільки стосовно особи, щодо якої відкрито кримінальне провадження, суд прийшов до висновку, що заборона приймати податкове повідомлення-рішення стосується тільки тих платників податків, стосовно яких відкрито кримінальне провадження за ознаками кримінальних правопорушень, предметом яких є податки та збори. Таким чином, враховуючи, що кримінальне провадження, у рамках якої призначено перевірку позивача, відкрито стосовно третіх осіб, а факту відкриття кримінального провадження на час перевірки та прийняття оскаржуваного рішення стосовно позивача не встановлено, суд прийшов до висновку, що відповідач мав право скласти відповідні податкові повідомлення-рішення у разі виявлення порушень позивачем податкового, валютного та іншого законодавства. Стосовно підстав прийняття оскаржуваного рішення суд зазначає наступне. В акті перевірки зазначено, що на підставі наданих до перевірки документів, а саме видаткових, прибуткових касових ордерів, касових книг, карток рахунку, договорів купівлі-продажу, відповідачем виявлено, що позивач здійснював реалізацію об'єктів капітального будівництва - квартир, тобто фактичного товару, за готівку без застосування зареєстрованих РРО. У перевіряємому періоді позивачем від фізичних осіб отримано готівкові кошти у загальному розмірі 29590596,78 грн. (перелік фізичних осіб та розмірів готівкових коштів міститься в акті перевірки (а.с. 44-60). Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону, суб'єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг зобов'язані: проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи РРО з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок. Однак, як виявлено у ході перевірки, у порушення викладеного положення позивач здійснював продаж товарів за готівкові кошти без застосування РРО, за що передбачена відповідальність. Зокрема, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 17 Закону (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), за порушення вимог цього Закону до суб'єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції за товари (послуги), за рішенням відповідних органів доходів і зборів застосовуються фінансові санкції у таких розмірах: непроведення розрахункових операцій через РРО з фіскальним режимом роботи: вчинене вперше - 1 гривня; вчинене вдруге - 100 відсотків вартості проданих з порушеннями, встановленими цим підпунктом, товарів (послуг); за кожне наступне вчинене порушення - у п'ятикратному розмірі вартості проданих з порушеннями, встановленими цим підпунктом, товарів (послуг). Як пояснили у ході судового розгляду справи представники відповідача, під час перевірки позивач доводив, що товар, що реалізує мий ним товар є товаром власного виробництва, а тому РРО та розрахункові книги позивачем не застосовувались. Однак, до перевірки (до заперечень на акт перевірки) позивачем не надано (не додано) будь-яких документів, які б підтвердили, що позивачем реалізовувався товар власного виробництва. У договорах купівлі-продажу майнових прав на квартири не зазначено, що позивач є виробником товару. На території будівельного майданчику відсутній будівельний щит, на якому б містилася інформація про об'єкт будівництва, відповідальних осіб, забудовника, генерального підрядника тощо. Позивачем також не надано документів, які б засвідчили володіння (оренду) земельною ділянкою, розташованою за адресою: місто Київ, провулок Лобачевського, 7. Викладені обставини, за переконанням представників відповідача, свідчать про безпідставність посилань позивача та його представників на п. 1 ч. 1 ст. 9 Закону, яким передбачено, що РРО та розрахункові книжки не застосовуються: при здійсненні торгівлі продукцією власного виробництва та наданні послуг підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, крім підприємств торгівлі та громадського харчування, у разі проведення розрахунків у касах цих підприємств, установ і організацій з оформленням прибуткових і видаткових касових ордерів та видачею відповідних квитанцій, підписаних і завірених печаткою у встановленому порядку. У матеріалах справи містяться надані представниками позивача копії прибуткових касових ордерів та будівельної документації. Також представниками позивача надано суду копії рішення Київської міської ради від 14 липня 2005 року № 729/3304 "Про передачу товариству з обмеженою відповідальністю Еверест Плюс" земельної ділянки для будівництва комплексу житлових будинків з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземними автостоянками на вул. Лохвицькій у Дніпровському районі м. Києва", а також договору оренди земельної ділянки від 12 грудня 2005 року № 17-6522. Будь-яких інших доказів, у тому числі договорів купівлі-продажу, представниками позивача суду не надано, хоча про необхідність їх надання судом наголошувалось у кожному судовому засіданні. Таким чином, враховуючи викладені положення та обставини, а також зважаючи на факт не підтвердження письмовими доказами правової позиції позивача та його представників щодо оскаржуваного рішення, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання такого рішення нечинним (протиправним). Згідно з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів. Із системного аналізу викладених положень та обставин суд прийшов до висновку, що позов товариства з обмеженою відповідальністю "Еверест Плюс" до державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві про визнання нечинним рішення відповідача є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню повністю. Відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. У зв'язку з ухваленням судового рішення на користь суб'єкта владних повноважень та відсутністю з його сторони судових витрат, пов'язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати стягненню з позивача не підлягають.

Результат розгляду: denied