Рішення адміністративного суду від 2014-02-10 00:00:00+02

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві (далі - Інспекція) з позовом до відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві (далі - ВДВС) про скасування постанови від 13.01.2014 ВП № 41131211 про відмову у задоволенні скарги щодо скасування постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження. Позивач вважає оскаржувану постанову незаконною та зазначає, що Інспекцією в порядку КУпАП України прийнято постанову про накладення штрафу на [PERSON], яка є виконавчим документом. Оскільки штраф не був сплачений Інспекція, відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження», звернулась до ВДВС із заявою про відкриття виконавчого провадження. Однак, постановою від 11.12.2013 р. державним виконавцем було відмовлено у відкритті виконавчого провадження, оскільки, як вважає державний виконавець, виконавчий документ не відповідає вимогам п. 6. ст. 18 вказаного Закону, а саме - не вказано строк пред'явлення виконавчого документа до виконання. Проте, як вважає позивач, у постанові Інспекції про накладення штрафу зазначено, що відповідно до ст. 303 КУпАП не підлягає виконанню постанова про накладення адміністративного стягнення, якщо її не було звернуто до виконання протягом трьох місяців з дня винесення. У разі оскарження чи опротестування постанови перебіг троку зупиняється до розгляду справи або протесту. У разі відстрочки виконання перебіг строку зупиняється. Таким чином, як вважає позивач, строк пред'явлення до виконання був зазначений і він складає три місяці з дня винесення. Після ознайомлення з постановою від 11.12.2013 р., як зазначає позивач, він оскаржив її до начальника ВДВС. Оскаржуваною постановою, як зазначає позивач, скарга залишена без задоволення. З наведених вище підстав позивач вважає оскаржувану постанову протиправною та просить її скасувати. Відповідач повідомлений про розгляд справи відповідно до ухвали про відкриття провадження у справі, яка надіслана засобами електронної пошти та звичайного поштового зв'язку. У той же час, надавши копії з матеріалів виконавчого провадження, відповідач у судове засідання не з'явився. При цьому, до канцелярії суду надійшло клопотання головного державного виконавця Стеценко Н.В. від 03.02.2014 р. № В/35 в якому зазначається, що до копії ухвали суду не було додано копії позовної заяви та зазначено клопотання про надіслання копії позовної заяви. У зв'язку з цим суд зазначає, що відповідно до ч. 4. ст. 181 КАС України про подання позовної заяви суд повідомляє відповідача за допомогою кур'єра, телефону, факсу, електронної пошти чи іншого технічного засобу зв'язку не пізніше наступного дня після відкриття провадження у справі, що і було в даному випадку виконано судом. Окрім того, згідно з приписами ч. 4 ст. 181 КАС України протягом одного дня з дня одержання такого повідомлення відповідач зобов'язаний отримати в суді копію позовної заяви та доданих до неї документів. У той же час, відповідач не виконав вказаного обов'язку. Враховуючи наведене, а також те, що відповідачем не надано доказів поважності причин неприбуття у судове засідання, як і завчасного повідомлення про наявність таких причин, суд дійшов до висновку, що відповідач не з'явився у судове засідання без поважних причин, у зв'язку з чим та на підставі ч. 4 ст. 128 КАС України суд ухвалив розглядати справу за відсутності відповідача на підставі наявних документів. На підставі ч. 3 ст. 160 КАС України в судовому засіданні 10.02.2014 р. проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Розглянувши наявні в матеріалах справи документи, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про наступне. 03.10.2013 р. Інспекцією прийнято постанову № 653 від 03.10.2013 р. згідно з якою на [PERSON] накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 8 500 грн. Постанова прийнята з посилання на положення ч. 7 ст. 96, статті 24, 33, 2446, 276-278, 283 та п. 1 ч. 1. ст. 284 КУпАП. Постанова отримана [PERSON] 03.10.2013 р. У постанові зазначено, що відповідно до ст. 291 КУпАП постанова набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а саме: 13.10.2013 р. Вказується, що постанова може бути оскаржена протягом 10 днів з дня її винесення у вищестоящий орган або до суду з урахуванням положень ст. 287-289 КУпАП. Крім того, зазначається, що відповідно до статті 303 КУпАП (Давність виконання постанов про накладення адміністративних стягнень) не підлягає виконанню постанова про накладення адміністративного стягнення, якщо її не було звернуто до виконання протягом трьох місяців з дня винесення. В разі оскарження постанови або внесення на неї подання прокурора перебіг строку давності зупиняється до розгляду скарги або подання прокурора. У разі відстрочки виконання постанови відповідно до статті 301 цього Кодексу перебіг строку давності зупиняється до закінчення строку відстрочки. Згідно із приписами зазначеної статті, Законами України може бути встановлено й інші, більш тривалі строки для виконання постанов по справах про окремі види адміністративних правопорушень. З листом від 29.11.2013 р. за № 7/26-109/2911/05 Інспекція звернулася до ВДВС з проханням прийняти виконавчий документ до виконання та відкрити виконавче провадження. У той же час, із супровідним від 11.12.2013 р. № 1277/25 ВДВС надіслано на адресу Інспекції постанову від 11.12.2013 р. про відмову у відкритті виконавчого провадження. Згідно із зазначеною постановою відмовлено в прийнятті до провадження виконавчого документу та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання. Щодо підстав прийняття вказаного рішення зазначено, що виконавчий документ не відповідає вимогам ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження», а саме - не вказано строк пред'явлення виконавчого документу до виконання. 30.11.2013 р. за № 7/26-18/30/2/05 позивачем сформовано скаргу на зазначену постанову державного виконавця. Разом із супровідним від 13.01.2014 р. № В/25 ВДВС направлено на адресу позивача постанову начальника ВДВС від 13.01.2014 р., прийняту за результатами розгляду скарги заявника. Відповідно до зазначеної постанови, що є предметом оскарження у даній справі, з урахуванням вимог, що ставляться до змісту виконавчих документів, скаргу заявника залишено без задоволення. Вирішуючи спір суд виходить з наступного. Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження». Згідно вимог ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV (із змінами: надалі - Закон № 606), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Статтею 82 Закону № 606 визначено норми, які регулюють порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби. Так, рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду (ч. 1 ст. 82 Закону № 606). Скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця подається начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії чи бездіяльність начальника відділу можуть бути оскаржені до вищестоящого органу державної виконавчої служби. Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України розглядає виключно скарги на рішення, дії чи бездіяльність начальників управлінь державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі (ч. 3 ст. 82 Закону № 606). Згідно із ч. 6 ст. 82 вказаного Закону, рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби можуть бути оскаржені до керівництва органів державної виконавчої служби, якщо їх оскарження передбачено цим Законом. Скарга, подана у виконавчому провадженні начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, розглядається у десятиденний строк з дня її надходження. За результатами розгляду скарги начальник відділу виносить постанову про її задоволення чи відмову, яка в десятиденний строк може бути оскаржена до вищестоящого органу державної виконавчої служби або до суду (ч. 8 ст. 82 Закону № 606). У взаємозв'язку з наведеним, суд зазначає, що вимоги до виконавчого документа визначені статтею 18 вказаного Закону. Так, згідно із ч. 1 ст. 18 зазначеного Закону у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище та ініціали посадової особи, що його видали; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо; 4) резолютивна частина рішення; 5) дата набрання законної (юридичної) сили рішенням; 6) строк пред'явлення виконавчого документа до виконання. За загальним правилом, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Наведений перелік вимог є єдиним до всіх виконавчих документів, незалежно від правил регулювання цих питань іншими актами, висновок щодо чого випливає виходячи із сфери регулювання Закону України «Про виконавче провадження», його суті та призначення, як спеціального акту. Так, зокрема, процесуальні закони (ч. 1 ст. 259 КАС України, ч. 1 ст. 369 ЦПК України) в частині, що визначають правила оформлення виконавчого листа, мають відсильні норми до Закону України «Про виконавче провадження», а саме визначають, що виконавчий лист має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України "Про виконавче провадження". При цьому, частиною 4 статті 18 вказаного Закону передбачено, що Законом можуть бути встановлені також інші додаткові вимоги до виконавчих документів Тобто, визначені у ч. 2. ст. 18 вказаного Закону України «Про виконавче провадження» вимоги до виконавчих документів не можуть бути звужені, однак іншими Законами можуть бути передбачені додаткові вимоги. Проте, в даному випадку, позивачем у постанові про накладення штрафу було зазначено лише норму права, яка визначає настання обставин, в силу яких постанова про накладення адміністративного стягнення не підлягає виконанню, проте не зазначено власне конкретний строк (період у часі) пред'явлення виконавчого документу до виконання. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі, зокрема, невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 цього Закону. Виходячи з наведеного у сукупності, суд приходить до висновку, що пред'явлений до виконання документ не відповідав встановленим вимогам, а отже державний виконавець правомірно відмовив у відкритті виконавчого провадження, у зв'язку з чим відмовляючи у задоволенні скарги позивача, начальник ВДВС правомірно відмовив у її задоволенні, з огляду на що підстав для скасування оскаржуваної постанови не має. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. З урахуванням наведеного в сукупності суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування не має, а відтак суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Результат розгляду: denied