Рішення адміністративного суду від 2014-02-04 00:00:00+02

25.12.2013 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що 03.09.2013 року вона зверталася в Судововишнянську міську раду, де просила дозволу на додаток землі по [ADDRESS], однак відповіді не отримала, та згодом їй стало відомо, що в грудні 2013 року на 38 сесії вказаної ради ухвалою № 25 від 26.09.2013 року їй було відмовлено в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в районі [ADDRESS]. Стверджувала, що з вказаним рішення не згідна, оскільки в 2009 році колишній мер [PERSON] надав їхній сім'ї [PERSON] земельну ділянку по [ADDRESS] для будівництва та користування. Вказувала, що дана земельна ділянка була занедбана (росли старі верби, було два сміттєзвалища, куди жителі м. Судова Вишня вивозили сміття), а тому її дітьми [PERSON] та [PERSON] оформлено належним чином земельну ділянку під будівництво, а 0,10 га земельної ділянки, що залишилася була дуже занедбана, тому на протязі п'яти років їхня сім'я прибирала дану ділянку, вивозили сміття, спалювали, викорчовували старі верби, завозили землю, постійно косили траву, так як дана земельна ділянка є біля міжнародної траси та міська рада стежила, щоб був порядок. Крім того вказувала, що в грудні 2013 року їй також стало відомо про те, що Судововишнянська міська рада на 36 сесії прийняла ухвалу № 25 від 24.07.2013 року про надання дозволу [PERSON] на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,10 га в районі [ADDRESS]. З огляду на наведене та те, що вона не згідна з тим, щоб земельну ділянку, за якою доглядала її сім'я та яку привела в порядок за власні кошти, передають іншій особі для ведення особистого селянського господарства, а тому просила суд винести рішення, яким: визнати протиправною та скасувати ухвалу Судововишнянської міської ради № 25, що прийнята на 36 сесії від 24.07.2013 року; визнати протиправною та скасувати ухвалу Судововишнянської міської ради № 25, що прийнята на 38 сесії від 26.09.2013 року; зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень Судововишнянську міську раду вчинити певні дії, а саме - надати їй (позивачці) земельну ділянку в розмірі 0,10 га, що знаходиться по [ADDRESS] для ведення особистого селянського господарства. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, оскільки вважає такі вимоги незаконними. Свідки з боку позивачки - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] - в судовому засіданні дали між собою аналогічні пояснення, а саме - підтвердили той факт, що позивачка та її сім'я доглядали протягом тривалого часу за спірною земельною ділянкою. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що спір між сторонами виник з тих причин, що рішенням Судововишнянської міської ради Мостиського району Львівської області № 27 від 26.09.2013 року (38 сесії VI скликання) позивачці відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства (площею 0,10 га) в районі [ADDRESS], оскільки такий дозвіл надано рішенням № 25 від 24.07.2013 року (36 сесії VI скликання) [PERSON] - третій особі у справі. Враховуючи наведене, суд вважає, що між сторонами виникли спірні публічно-правові відносини щодо правомірності прийняття рішень відповідачем. Згідно ст.6 КАС України встановлено, що до адміністративного суду має право звернутися з адміністративним позовом особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин, а згідно ст.2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті вони відповідно до законодавства України. Вирішуючи спір, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов'язку перед особою, якій таке право належить, яка може вимагати виконання такого обов'язку від інших осіб. Отже, лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність, чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права, або відмовляє позивачу у захисті встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог. Положенням ст.14 Конституції України гарантується право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до вимог ст.ст.125, 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: 1) право власності на нерухоме майно; 2) право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном; 3) інші речові права відповідно до закону; 4) податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження. Частиною 3 ст.17 того ж Закону передбачено, що державній реєстрації підлягають заявлені речові права на нерухоме майно за наявності документів, що підтверджують вчинення правочинів щодо таких об'єктів, посвідчених відповідно до закону, або свідчать про наявність інших, передбачених законом підстав. Крім того, як розтлумачив Конституційний Суд України у своєму рішенні № 18-рп/2004 від 01.12.2004 року, поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретними матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом цивільного захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам, але судом при розгляді справи також не було встановлено, які інтереси позивачки були порушені при прийнятті відповідачем рішень, що також вказує на безпідставність позовних вимог та обґрунтованість в відмови у їх задоволенні. Отже, підсумовуючи все вищенаведене, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що заявлені позивачкою вимоги є безпідставними, оскільки позивачка мала можливість раніше, до надання спірної земельної ділянки [PERSON], звернутись за необхідним дозволом до Судововишнянської міської ради, але таким правом не скористалась і нею не наведено жодних свідчень того, що права позивачки якимось чином порушено, а тому суд вважає, що оспорюванні позивачкою рішення Судововишнянської міської ради є правомірними, бо така відповідно до ст.12 ЗК України наділена повноваженнями розпоряджатися земельною ділянкою, яка відноситься до її відання. Крім того, суд не бере до уваги пояснення свідків, оскільки такими лише підтверджено сам факт користування позивачкою спірною земельною ділянкою. Згідно ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, однак позивачка в судовому засіданні на навела жодних правових підстав для скасування оспорюваних рішень Судововишнянської міської ради. Таким чином, у відповідності до вимог ст.2 КАС України, де завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. У зв'язку зі складністю справи, судом 04.02.2014 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови, а 10.02.2014 року постанова складена у повному обсязі.

Результат розгляду: denied