Рішення адміністративного суду від 2014-02-28 00:00:00+02

30 січня 2014 року Спільне українсько-польське підприємство у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Шинака-Україна» (далі - СП ТзОВ «Шинака-Україна») звернулося з адміністративним позовом до Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинської області (далі - Луцька ОДПІ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень № 0008182201, № 0008172201 від 07.10.2013 року. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Луцькою ОДПІ з 12.07.2013 року по 08.08.2013 року проведено документальну планову виїзну перевірку СП ТзОВ «Шинака-Україна» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року. За результатами перевірки був складений акт № 561/22-1/30659358 від 30.08.2013 року. СП ТзОВ «Шинака-Україна», не погодившись із актом перевірки від 30.08.2013 року, скористалося правом адміністративного оскарження. За результатом розгляду заперечення до акту перевірки Луцькою ОДПІ прийнято рішення про проведення позапланової виїзної перевірки з питань, що зазначені в запереченні. З 13.09.2013 року по 23.09.2013 року проведено документальну позапланову виїзну перевірку СП ТзОВ «Шинака-Україна» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року. За результатами перевірки був складений акт № 920/22-1/30659358 від 30.09.2013 року. СП ТзОВ «Шинака-Україна», не погодившись із актом перевірки від 30.09.2013 року, скористалося правом адміністративного оскарження. За результатом розгляду заперечення до акту перевірки Луцькою ОДПІ листом №4468/10/22-1 від 07.10.2013 року повідомлено, що їх позиція щодо вимог викладених у запереченні є незмінною та висвітлена в акті № 920/22-1/30659358 від 30.09.2013 року. На підставі акта перевірки № 920/22-1/30659358 від 30.09.2013 року Луцькою ОДПІ були винесені податкові повідомлення - рішення від 07.10.2013 року № 0008172201, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на суму 127 501 грн. та штрафні (фінансові санкції) на суму 31 875,25 грн., всього на загальну суму 159 376,25 грн. за порушення ст. ст. 14, 46, 135, 137, 138 Податкового кодексу України; а також податкове повідомлення - рішення № 0008182201, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 122 731 грн. та штрафні (фінансові санкції) на суму 61 365,50 грн., всього на загальну суму 184 096,50 грн. за порушення ст. ст. 185, 187, 188, 198, 200, 201 Податкового кодексу України. СП ТзОВ «Шинака-Україна», не погодившись із даними рішеннями податкового органу, скористалося правом адміністративного оскарження, проте, рішенням Головного управління Міндоходів у Волинській області №3803/10/10.2-06 від 20.12.2013 року скаргу позивача залишено без задоволення, а податкові-повідомлення рішення № 0008182201, № 0008172201 від 07.10.2013 року - без змін. Позивач не погоджується з висновками податкового органу про встановлені порушення СП ТзОВ «Шинака-Україна» порядку декларування операційного доходу та податкових зобов'язань у 2012 році, вважає, що вони не підтверджені жодними доказами, носять характер оціночних суджень та суб'єктивних припущень, не ґрунтуються на вимогах ПК України, а вищевказані податкові повідомлення-рішення винесені з порушенням норм законодавства, а тому підлягають визнанню протиправними та скасуванню. Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позовній заяві просили позов задовольнити, визнавши протиправними і скасувавши оскаржувані податкові повідомлення-рішення. Представники відповідача в судовому засіданні та в письмових запереченнях позов не визнали. Суду пояснили, що СП ТзОВ «Шинака-Україна» протягом 2012 року в собівартості реалізованих робіт не відображено витрати із нарахованої заробітної плати та нарахуваннями на неї в сумі 607 145 грн., в результаті чого не відображено у доходах частину вартості виконаних робіт та занижено на цю суму доходи з реалізації послуг по виконанню будівельних робіт (послуг), що відображені у рядку 02. «Дохід від операційної діяльності (дохід від реалізації товарів, робіт, послуг)» податкових декларацій з податку на прибуток підприємств. За результатами проведених перевірок позивача встановлено заниження податку на додану вартість на загальну суму 122 731 грн. та заниження податку на прибуток на суму 127 501 грн. Вважають, що оскаржувані податкові повідомлення - рішення сформовані у відповідності до норм чинного законодавства, а відтак просять суд в позові відмовити повністю. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає до задоволення, враховуючи наступне. Частина 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 01.03.2012 року серії АЖ № 667552 позивач СП ТзОВ «Шинака-Україна» є юридичною особою, яка зареєстрована 21.12.1999 року за юридичною адресою: Волинська область, Луцький район, село Струмівка, вулиця Рівненська 4. Підприємство є платником податку на додану вартість, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією Свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість № 02454911 від 27.02.2006 року. Судом встановлено, що на підставі направлень №000031, №000032, №000182 від 12.07.2013 року та №000314, №000315 від 26.07.2013 року Луцькою ОДПІ з 12.07.2013 року по 08.08.2013 року проведена документальна планова виїзна перевірка СП ТзОВ «Шинака-Україна» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року. За результатами перевірки складено акт № 561/22-1/30659358 від 30.08.2013 року. Перевіркою встановлені порушення ст.185, п.187.1 ст.187, ст.188, п.п.200.1, 200.2 ст.200, п.п.198.1, 198.2, 198.6 ст.198, п.201.1 ст.201 ПК України - СП ТзОВ «Шинака-Україна» занижено податок на додану вартість на загальну суму 195 183 грн.; пп.14.1.36, пп.14.1.71 п.14.1 ст.14, п.46.5 ст.46, ст.135, п.п.137.1, 137.10 ст.137, п.п.138.4, 138.6 ст.138 ПК України - СП ТзОВ «Шинака-Україна» занижено податок на прибуток на суму 203 576 грн. СП ТзОВ «Шинака-Україна», не погодившись із актом перевірки від 30.08.2013 року, скористалося правом адміністративного оскарження. За результатом розгляду заперечення до акту перевірки Луцькою ОДПІ прийнято рішення про проведення позапланової виїзної перевірки з питань, що зазначені в запереченні. На підставі направлень №000553 від 12.09.2013 року, №000535 від 17.09.2013 року Луцькою ОДПІ З 13.09.2013 року по 23.09.2013 року проведено документальну позапланову виїзну перевірку СП ТзОВ «Шинака-Україна» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року. За результатами перевірки був складений акт № 920/22-1/30659358 від 30.09.2013 року. Перевіркою встановлені порушення ст.185, п.187.1 ст.187, ст.188, п.п.200.1, 200.2 ст.200, п.п.198.1, 198.2, 198.6 ст.198, п.201.1 ст.201 ПК України - СП ТзОВ «Шинака-Україна» занижено податок на додану вартість на загальну суму 122 731 грн.; пп.14.1.36, пп.14.1.71 п.14.1 ст.14, п.46.5 ст.46, ст.135, п.п.137.1, 137.10 ст.137, п.п.138.4, 138.6 ст.138 ПК України - СП ТзОВ «Шинака-Україна» занижено податок на прибуток на суму 127 501 грн. СП ТзОВ «Шинака-Україна», не погодившись із актом перевірки від 30.09.2013 року, скористалося правом адміністративного оскарження. За результатом розгляду заперечення до акту перевірки Луцькою ОДПІ листом №4468/10/22-1 від 07.10.2013 року повідомлено, що їх позиція щодо вимог викладених у запереченні є незмінною та висвітлена в акті № 920/22-1/30659358 від 30.09.2013 року. На підставі акта перевірки № 920/22-1/30659358 від 30.09.2013 року Луцькою ОДПІ були винесені податкові повідомлення - рішення від 07.10.2013 року № 0008172201, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на суму 127 501 грн. та штрафні (фінансові санкції) на суму 31 875,25 грн., всього 159 376,25 грн.; а також податкове повідомлення - рішення № 0008182201, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 122 731 грн. та штрафні (фінансові санкції) на суму 61 365,50 грн., всього 184 096,50 грн. Суд дослідивши матеріали справи, проаналізувавши законодавство України, яке регулює спірні правовідносини, приходить до висновку, що не заслуговує на увагу суду висновок відповідача про порушення позивачем пп.14.1.36, пп.14.1.71 п.14.1 ст.14, п.46.5 ст.46, ст.135, п.п.137.1, 137.10 ст.137, п.п.138.4, 138.6 ст.138, ст.185, п.187.1 ст.187, ст.188, п.п.200.1, 200.2 ст.200, п.п.198.1, 198.2, 198.6 ст.198, п.201.1 ст.201 ПК України та спростовується наступним. Відповідно до пункту 185.1 статті 185 ПК України об'єктом оподаткування з податку на прибуток є операції платників податку з: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу. Пунктом 198.1 статті 198 ПК України визначено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності). Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду. Норми пункту 198.6 статті 198 ПК України передбачають, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. Пунктом 201.1 статті 201 ПК України передбачено, що платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках: порядковий номер податкової накладної; дата виписування податкової накладної; повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; податковий номер платника податку (продавця та покупця); місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; ціна постачання без урахування податку; ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку та вид цивільно-правового договору. При цьому щодо формування позивачем податкового кредиту з податку на прибуток підприємств слід зазначити наступне. Порядок обчислення та сплати податку на прибуток підприємств до 01.04.2011 року регулювались Законом № 283/97-ВР, а з 01.04.2011 року - ПК України. Відповідно до підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу. Згідно з пунктом 135.1. статті 135 цього ж кодексу доходи, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з: доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті; інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу. Пункт 135.2. статті 135 вказує, що доходи визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують отримання платником податку доходів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. Відповідно до пункту 138.1 статті 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті, інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу, крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу. Підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 ПК України визначено, що витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку. Згідно з підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку. З аналізу положень вищенаведених нормативно-правових законодавчих актів вбачається, що не можуть належати до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку. Разом з цим, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог чи, іншими документами, передбаченими законодавством. Також з проаналізованих норм випливає, що не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями. Для забезпечення єдності, порівнювання й узагальнення облікових даних необхідно, щоб господарські операції однаково відображалися на рахунках бухгалтерського обліку підприємств незалежно від організаційно-правових форм. Такої єдності досягають за допомогою єдиної системи рахунків бухгалтерського обліку і єдиних вимог до неї. В Україні застосовують спеціальний перелік рахунків, який називають Планом рахунків. План рахунків - це систематизований перелік рахунків бухгалтерського обліку для відображення господарських операцій і накопичення бухгалтерської інформації про діяльність підприємства, необхідної користувачам для прийняття рішень. Наказом Міністерства фінансів України від 30.11.1999 року №291, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 21.12.1999 року за №892/4185 затверджено План рахунків бухгалтерського обліку, що застосовується всіма підприємствами, а також Інструкцію щодо використання Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов'язань і господарських операцій підприємств і організацій. План рахунків, затверджений Мінфіном, визначає коди і назви синтетичних рахунків, тобто призначених для обліку найбільш узагальнених (синтезованих) даних про економічно однорідні групи засобів чи джерела їх творення або господарські процеси. Підприємствами виходячи з потреб управління, контролю, аналізу та звітності самостійно можуть бути ведені субрахунки до синтетичних рахунків. Субрахунки мають меншу ступінь узагальнення і є проміжними між синтетичними і аналітичними рахунками. Субрахунки деталізують облікову інформацію, але лише за групою аналітичних рахунків, на яких обліковуються однорідні види засобів, джерел чи господарських процесів. Тому, кожен господарюючий суб'єкт, виходячи із своїх потреб, розробляє власний робочий план рахунків, який відображає специфіку галузі, вид діяльності, визначає зміст аналітичного обліку і характеристику форми обліку, яка застосовується. Робочий план рахунків бухгалтерського обліку містить синтетичні та аналітичні рахунки, необхідні для ведення бухгалтерського обліку відповідно до вимог своєчасності і повноти обліку і звітності. В робочому плані рахунків підприємством може бути використано стільки рахунків і субрахунків, скільки необхідно для відображення господарської діяльності. У відповідності до ст.1, п.5 ст.8 ЗУ «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» підприємства мають право самостійно визначати облікову політику підприємства та обирати форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них із дотриманням єдиних принципів, установлених цим законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності та технології оброблення облікових даних. При цьому під обліковою політикою розуміється сукупність принципів, методів та процедур, що використовуються підприємством для складання та подання звітності. Однак, облікова політика визначає також способи організації та ведення бухгалтерського обліку на підприємстві з урахуванням конкретних умов його діяльності. Тобто, підприємство самостійно визначає параметри та напрями облікової політики; обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з дотриманням єдиних методологічних засад та з урахуванням особливостей господарської діяльності й наявної технології обробки облікових даних, розробляє систему і форми управлінського обліку, звітності й контролю господарських операцій, визначає права працівників на підписання бухгалтерських документів; затверджує правила документообороту і технологію обробки облікової інформації, додаткову систему рахунків і регістрів аналітичного обліку; може виділяти на окремий баланс філії, представництва, відділення та інші відокремленні підрозділи, які зобов'язані вести бухгалтерський облік, з наступним включенням їх ^показників до фінансової звітності підприємства. Облікова політика визначається підприємством на основі національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку та інших нормативно-правових актів з бухгалтерського обліку і фінансової звітності. Розпорядчим документом, що визначає напрямок облікової політики підприємства та організацію бухгалтерського обліку, який обов'язково має бути складено та затверджено на підприємстві є наказ про організацію бухгалтерського обліку та облікову політику підприємства. Саме цей документ містить опис методів оцінок, які буде використано підприємством при складанні фінансових звітів, а також викладення конкретних аспектів облікової політики щодо окремих об'єктів і статей обліку. Організацію бухгалтерського обліку та облікову політику на СП ТОВ «Шинака-Україна» у перевіряє мий період регламентовано наказом №02 від 04.01.2011р. Зокрема, п.3.7 наказу №02 від 04.01.2011 року «Про організацію бухгалтерського обліку та облікову політику підприємства» та відповідно до Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов'язань і господарських операцій підприємств і організацій, що затверджений наказом Міністерства фінансів України від 30.11.1999 року №291, зареєстрований в Міністерстві юстиції України від 21.12.1999 року за №893/4186, зважаючи на те, що основним видом діяльності підприємства є будівельні роботи, а інші види діяльності підприємства займають незначну питому вагу в господарській діяльності підприємства СП ТОВ «Шинака-Україна» встановлено при обліку витрат використовувати рахунок 23 «Виробництво» без застосування субрахунків. Отже, за період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року СП ТзОВ «Шинака-Україна» задекларовано згідно основних декларацій у рядку 02 дохід від операційної діяльності (дохід від реалізації товарів (робіт, послуг) у сумі 19 715 676 грн. Як вбачається з Актів перевірки від 30.08.2013 року та від 30.09.2013 року перевіркою відображених у рядку 02 декларацій «Дохід від операційної діяльності (дохід від реалізації товарів (робіт, послуг)» показників за період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року у загальній сумі 19 715 676 грн. податковим органом встановлено, що на формування цих показників мало вплив здійснення операцій: з надання будівельних послуг; реалізації обладнання; послуг по перевезенню; виготовлення бетону. Порядок формування собівартості будівельно-монтажних робіт на даний час врегульовано Методичними рекомендаціями, затвердженими наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України №573 від 31.12.2010 року (далі - Методрекомендації №573). Отже, виробнича собівартість будівельно-монтажних робіт складається з прямих матеріальних витрат, прямих витрат на оплату праці, інших прямих витрат, а також змінних загальновиробничих та постійних розподілених загальновиробничих витрат, пов'язаних із виконанням будівельно-монтажних робіт. До прямих витрат належать витрати, які можуть бути віднесені безпосередньо до конкретного об'єкта витрат економічно доцільним шляхом. До загальновиробничих (непрямих) витрат відносяться витрати, що не можуть бути віднесені до конкретного об'єкта витрат економічно доцільним шляхом та включаються до собівартості будівельно-монтажних робіт шляхом розподілу з використанням методів, визначених нормативно-правовими актами з бухгалтерського обліку. Такі витрати розподіляються між об'єктами витрат з використанням бази розподілу, обраної будівельною організацією самостійно. Перелік загальновиробничих витрат будівельної організації наведено в додатку 2 до Методрекомендацій №573. Зокрема, п. 1 Додатку №2 Методрекомендацій №573 до загальновиробничих витрат будівельної організації віднесено витрати на управління і обслуговування будівельного виробництва, в тому числі «витрати на основну, додаткову заробітну плату, заохочувальні, компенсаційні та інші грошові виплати працівників апарату управління відокремлених виробничих підрозділів (керівників, фахівців, професіоналів, технічних службовців) і робітників, які здійснюють обслуговування апарату управління відокремлених виробничих підрозділів (операторів електронно-обчислювальних машин, телефоністів, двірників, прибиральниць тощо), лінійного персоналу (начальників дільниць, виконавців робіт, майстрів, механіків дільниць тощо), крім тих, яких включено до складу виробничих бригад, обчислені згідно з формами та системами оплати праці, встановленими у будівельній організації. Перелік виплат, пов'язаних з основною, додатковою заробітною платою, заохочувальними, компенсаційними та іншими грошовими виплатами зазначених вище працівників, наведено у підпунктах 2.1 -2.3 пункту 2 додатка 1 до цих Методичних рекомендацій. Тобто, будівельними підприємствами витрати з заробітної плати та нарахувань відносяться до: прямих витрат в частині заробітної плати робітників безпосередньої здійснюючих роботу на конкретному об'єкті; та загальновиробничих витрат в частині заробітної плати працівників обслуговуючих будівельне виробництво. У відповідності до штатного розпису позивача за 2012 рік до працівників, що обслуговують будівельне виробництво відносяться працівники структурного підрозділу бази виробничого обслуговування у кількості 15 осіб. Відповідно, заробітна плата та нарахування на неї працівників бази виробничого обслуговування є загальновиробничими витратами підприємства та віднесені до собівартості будівельних робіт в бухгалтерському обліку. Тобто, згідно даних бухгалтерського обліку СП ТзОВ «Шинака-Україна» до собівартості реалізованих товарів (робіт, послуг) по Д-ту рахунку 903 віднесено витрати відображені по рахунку 23 «Виробництво», в тому числі витрати по нарахованій заробітній платі безпосередніх робітників (прямі витрати) та працівників бази виробничого обслуговування (загальновиробничі витрати), що відображені в бухгалтерському обліку на рахунку 661 «Розрахунки за заробітною платою», рахунку 663 «Витрати по нарахованому єдиному соціальному внеску», рахунку 65 «Розрахунки за страхуванням». Згідно даних бухгалтерського обліку у 2012 році підприємством на рахунку 23 відображено сумарно витрат по нарахованій заробітній платі та нарахувань на неї у сумі 5 353 284,95 гри., в т.ч.: по рахунку 65 «Розрахунки за страхуванням» - 1 478 438,00 грн.; по рахунку 66 «Розрахунки за виплатами працівникам» - 3 874 946,11 грн., а саме: 661 «Розрахунки за заробітною платою» - 3 819 483,99 грн.; 663 «Розрахунки за іншими виплатами» - 55 462,12 грн. (лікарняні). Натомість, інспекторами податкового органу під час перевірки вибірка заробітної плати в первинних документах форми КБ-2а здійснювалася виключно по строчці заробітна плата, що включена в прямі витрати в якості заробітної плати безпосередніх робітників без врахування заробітної плати працівників бази виробничого обслуговування, що є частиною загальновиробничих витрат та відображається в тому числі в бухгалтерському обліку на рахунку 661 «Розрахунки за заробітною платою», 663 «Витрати по нарахованому єдиному соціальному внеску», рахунку 65 «Розрахунки за страхуванням». Зокрема, за 2012 рік працівникам бази виробничого обслуговування у кількості 15 осіб було нараховано заробітної плати, в тому числі нарахувань на неї, у розмірі 487 527,70 грн., в т.ч. 357 578,69 грн. заробітної плати та 129 949,01 грн. нарахувань. Отже, сума у розмірі 487 527,70 грн. (а не 211 032,15 грн., як вказується на ст.7 Акту перевірки від 30.09.2013 року) повинна була бути знята податковим органом в якості заробітної плати та нарахувань на неї працівників, які не брали участі безпосередньо у наданні послуг по будівництву та як такі, що не входять до прямих витрат з оплати праці. Рахунок 23 «Виробництво» призначений для узагальнення інформації про витрати на виробництво продукції (робіт, послуг). За дебетом рахунку 23 «Виробництво» відображаються прямі матеріальні, трудові та інші прямі витрати, а також виробничі накладні витрати та втрати від браку продукції (робіт, послуг) за кредитом - суми фактичної виробничої собівартості завершеної виробництвом продукції (у дебет рахунків 26, 27), виконаних робіт та послуг (у дебет рахунку 90). За кредитом субрахунків обліку витрат допоміжних (підсобних) виробництв, з виконання некапітальних робіт у кореспонденції з дебетом рахунків 11 «Інші необоротні матеріальні активи», 22 «Малоцінні та швидкозношувані предмети» та субрахунків обліку витрат основного виробництва списується собівартість виготовлених у допоміжних (підсобних) виробництвах виробів, споруд, робіт, послуг (інструменту, енергії, пару, транспортних і ремонтних послуг тощо.) Отже, із врахуванням того, що СП ТзОВ «Шинака-Україна» п.3.7 наказу від 04.01.2011 року «Про організацію бухгалтерського обліку та облікову політику підприємства» облік витрат на рахунку 23 «Виробництво» встановлено здійснювати без застосування субрахунків - рахунок 23 «Виробництво» в бухгалтерському обліку підприємства відображає узагальнену інформацію про витрати на виробництво продукції (робіт, послуг) за усіма господарськими операціями підприємства, в тому числі й з надання будівельних послуг. Натомість, висновок податкового органу про не відображення у доходах частини вартості робіт як нарахована заробітна плата та нарахування на неї протягом 2012 року на загальну суму 607 145 грн. мотивований наявністю різниці між сумою витрат із заробітної плати та нарахуваннями на неї, що відображені в бухгалтерському обліку на рахунку 23 «Виробництво» й віднесені на рахунку 903 до собівартості реалізованих підприємством робіт, послуг та сумою заробітної плати, відображеної в актах приймання-передачі виконаних будівельних робіт (послуг) ф.КБ-2 в з врахуванням єдиного соціального внеску, яка: за своїм змістом є складовою частиною таких витрат, й не може бути порівнянна із загальною, так як відображає виключно заробітну плату персоналу пов'язаного тільки з одним видом діяльності, а саме наданням будівельних послуг, й не відображає заробітної плату персоналу, задіяного під час здійснення інших видів діяльності, що мали вплив на формування показників доходу. Отже, подібне порівняння є неможливим, здійснене податковим органом без врахування специфіки бухгалтерського обліку підприємства та наявності у підприємства не одного, а декількох видів діяльності. Таким чином, висновок податкового органу про заниження підприємством показника операційного доходу у 2012 році в зв'язку із не відображенням в актах виконаних будівельних робіт суми заробітної плати із нарахуванням єдиного соціального внеску облікованої підприємством на рахунку 23 «Виробництво», як і винесені на його підставі податкові повідомлення-рішення - не відповідає фактичним господарським операціям підприємства, й здійснено податковим органом без врахування специфіки бухгалтерського обліку на підприємстві, є необ'єктивним та безпідставним Податковим органом під час перевірок в обліку доходів позивача у 2012 році з реалізації виконання будівельних робіт було взято до уваги акти довільної форми приймання виконання будівельних робіт, але не внесено до обраховуємої суми згідно таких актів сум заробітної плати та нарахувань на неї в зв'язку із відсутністю такої строчки в актах довільної форми, оскільки відповідна входить до розрахунку договірної вартості таких робіт. Одночасно з тим, перевіряючими в частині актів форми КБ-2в не враховано в загальній сумі заробітної плати та нарахувань на неї суми передбачені такими актами не окремою строчкою, а закладенням у розцінки та формування договірної ціни. Стосовно твердження податкового органу про встановлення заниження «звичайної ціни» (пп. 14.1.71 ПКУ), нижче собівартості, суд зазначає наступне. Податкова інспекція у розумінні даного питання підмінює значення «звичайна ціна», що встановлюється та застосовується Податковим кодексом України, на «собівартість реалізованих робіт, послуг», що й призвело до неправомірних висновків. Зокрема, відповідно до пп. 14.1.71 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України «звичайна ціна» - це ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін (до змін Законом України №408-VII від 04.07.2013 р, в редакції, що діяла на час спірних взаємовідносин). Статтею 39 ПК України встановлено методи визначення та порядок застосування звичайної ціни, які набирають чинності з 01.01.2013 року До цього часу, тобто до набрання чинності ст. 39 цього Кодексу, порядок визначення звичайних цін регулюється п.1.20 ст. 1 Закону України від 28.12.1994 року за № 334/94-ВР «Про оподаткування прибутку підприємств». «Собівартість реалізованої продукції», відповідно до п.10 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом МФУ від 31.03.1999 р. №318 (зареєстровано МЮУ 19.01.2000 р. за №27/4248), визначається за правилами Положення (стандарту) бухгалтерського обліку № 9 «Запаси». Відповідно до п.11 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку № 16 «собівартість реалізованої продукції (робіт, послуг)» складається з виробничої собівартості продукції (робіт, послуг), яка була реалізована протягом звітного періоду, нерозподілених постійних загальновиробничих витрат та над нормативних виробничій витрат. Отже, «звичайна ціна» застосовується податковим законом для визначення показників доходу платника додатку від продажу товарів і є виміром оцінки майна та майнових прав, а «собівартість реалізованої продукції, робіт, послуг» застосовується у бухгалтерському обліку і є виміром показника у визначенні фінансового результату суб'єкта господарювання. Таким чином, «звичайна ціна» та «собівартість реалізованої продукції, робіт, послуг» не є тотожними поняттями за їх значенням, і їх підміна не дозволяється ані Податковим кодексом України, ані Законом № 334/94-ВР, оскільки відповідно до п.1.20.5-1 ст.1 цього Закону та пп. 14.1.71 ПК України, для доказів обґрунтування її рівня застосовуються терміни «справедлива ціна», «ринкова ціна» та «чиста вартість реалізації», які використовуються в національних положеннях (стандартах) бухгалтерського обліку і національних стандартах з питань оцінки майна та майнових прав і прирівнюються до терміну «звичайна ціна». Податковою інспекцією не зроблено жодних розрахунків з метою визначення ринкової або справедливої вартості робіт та послуг, що виконуються (надаються) підприємством, а тому їх ствердження щодо заниження звичайної ціни» не мають доказової бази, тобто є необґрунтованими. Крім того суд звертає увагу на ту обставину, що жодним з Актів перевірок порушень в оформленні первинних документів не встановлено, в Актах перевірок інспекторами жодних заперечень щодо форми і змісту наданих підприємством до перевірки первинних бухгалтерських документів не зафіксовано. Доказів, які б вказували на недійсність чи підробку первинних документів, або їх невідповідність нормативно-правовим актам в актах перевірки не зазначається. Сумнів щодо реальності здійснення господарських операцій та підставності віднесення підприємством до їх собівартості витрат в актах не зафіксовано. Зміст наданих СП ТзОВ «Шинака-Україна» видаткових та податкових накладних містить усі обов'язкові реквізити, які передбачені положеннями статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та звітність в Україні». Тобто СП ТзОВ «Шинака-Україна» під час проведення перевірок надано усі документи первинного бухгалтерського обліку, які встановлюють факт здійснення господарських операцій протягом 2012 року та їх і оплати, що не заперечується представниками податкової інспекції в судовому засіданні та зафіксовано в Акті перевірки. Таким чином, фактичне здійснення господарських операцій СП ТзОВ «Шинака-Україна» та отримання оплати/оплата їх вартості підтверджується документально, а результати господарських операцій належним чином відображено у бухгалтерському і податковому обліку підприємства та його податковій звітності. Отже, висновки перевірки про нібито встановлені порушення СП ТзОВ «Шинака-Україна» порядку декларування операційного доходу та податкових зобов'язань у 2012 році не підтверджено належними доказами, носять характер оціночних суджень та суб'єктивних припущень, не ґрунтуються на вимогах Податкового кодексу України, а винесені на їх підставі податкові рішення-повідомлення є протиправними та підлягають скасуванню. Таким чином, висновки Луцької ОДПІ щодо СП ТзОВ «Шинака-Україна» є упередженими, необґрунтованими, не відповідають нормам податкового законодавства, а тому не можуть бути покладені в основу податкових повідомлень-рішень про донарахування позивачу грошового зобов'язання з ПДВ та податку на прибуток. Відповідно до частини 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Таким чином, беручи до уваги досліджені в судовому засіданні обставини та письмові докази, в їх сукупності, суд приходить до висновку про безпідставність встановлених Луцькою ОДПІ в актах документальних перевірок СП ТзОВ «Шинака-Україна» обставин, з огляду на що оскаржувані податкові повідомлення - рішення від 07.10.2013 року № 0008172201, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на суму 127 501 грн. та штрафні (фінансові санкції) на суму 31 875,25 грн., всього 159 376,25 грн.; а також податкове повідомлення - рішення № 0008182201, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 122 731 грн. та штрафні (фінансові санкції) на суму 61 365,50 грн., всього 184 096,50 грн. слід визнати протиправними та скасувати. Інші доводи представника відповідача не спростовують висновків суду, зроблених в судовому засіданні. Відповідно до частини 1 статті 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). Оскільки представник позивача в судовому засіданні відмовився від стягнення сплаченого судового збору, тому судовий збір не стягується.

Результат розгляду: granted