Рішення адміністративного суду від 2014-02-10 00:00:00+02

У січні 2014 року [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Полтава з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Полтава, про визнання незаконними дії Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Полтави щодо відмови в проведенні перерахунку пенсії та проведення і здійснення виплати недоплачених сум пенсії. У судове засідання позивач не з»явився, але надав суду заяву в якій просив справу розглянути без його участі та те, що позов підтримує повністю. Представник відповідача у судове засідання не з»явився надавши суду заяву в якій просив справу розглянути без його участі та надав заперечення, згідно яких заперечував проти задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. [PERSON], з 02 червня 2003 року являється суддею у відставці і з того часу, відповідно до Закону України «Про державну службу», отримую щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 87% заробітної плати. Згідно ч. 1 ст. 123 Закону України «Про судоустрій України», який діяв в період роботи [PERSON] розмір заробітної плати (грошового забезпечення) судді повинен забезпечувати його фінансову незалежність, визначається відповідно до Закону «Про статус суддів» і не може бути зменшений. У відповідності до ч. 3 ст. 44 Закону України «Про статус суддів», який діяв на момент спірних правовідносин, за суддею, який перебуває у відставці, зберігається звання судді і такі ж гарантії недоторканності та соціального захисту до виходу у відставку. Однією з гарантій соціального захисту до виходу [PERSON] у відставку є виплата йому довічного щомісячного грошового утримання в розмірі 87 відсотків заробітної плати. Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки від 17 листопада 2010 року № 12 (2010) та додатку до неї, визначено, що оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення; мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці. Відповідно до рішення Конституційного Суду України №18-рп/2011 від 14 грудня 2011 року особливість щомісячного грошового утримання судді полягає в тому, що воно не належить до суддівської винагороди і тому не є складовою заробітної плати судді. Тобто це утримання є самостійною гарантією незалежності судді та складовою його правового статусу. Відповідач - Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Полтава безпідставно відмовив [PERSON] у перерахуванні пенсії, посилаючись на те, що підстав для перерахування пенсії немає, оскільки заробітна плата державних службовців не підвищувалась. У правовій позиції Конституційного Суду України, висловленій ним у Рішенні у справі про гарантії незалежності суддів від 18 червня 2007 року №4-рп/2007, а також у низці його попередніх рішень, зокрема, від 24 червня 1999 року №6-рп/99 (справа про фінансування суддів), від 20 березня 2002 року №5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 01 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 01 грудня 2004 року №20-рп/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій), від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного грошового утримання), Конституційний Суд України наголошує, що частина 3 статті 22 Конституції України встановила, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Частина 1 ст. 126 Основного Закону України закріплює положення, згідно з яким незалежність і недоторканність суддів гарантується Конституцією і законами України. Складовою цих гарантій відповідно до ч. 1 ст. 130 цього Закону є обов'язок держави забезпечувати фінансування та належні умови функціонування судів і діяльності суддів. Пунктом 6.1 Європейської Хартії про Закон «Про статус суддів» передбачено, що судді, які виконують професійно свої суддівські функції, мають право на винагороду, рівень якої повинен бути таким, щоб вони були захищені від тиску при прийнятті ними рішень і в роботі взагалі, щоб ніщо не могло вплинути на їх незалежність та неупередженість. Отже, особливий порядок фінансування судів і діяльності суддів є однією з конституційних гарантій їх незалежності і спрямований на забезпечення належних умов для здійснення незалежного правосуддя. Конституційний Суд України у рішенні від 01 грудня 2004 року №20-рп/2004 сформував правову позицію, згідно з якою норми про матеріальне і побутове забезпечення суддів, встановлені статтею 44 Закону України «Про статус суддів», не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації. Надання суддям передбачених цим Законом пільг, компенсацій та гарантій не може ставитися у залежність від грошових доходів судді і тим самим не можуть знижуватися гарантії їх незалежності. При прийнятті Закону України «Про судоустрій і статус суддів» зазначене Рішення Конституційного Суду України не враховане. Разом з тим, Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 20-рп/2004 року, як і вище зазначені Рішення Конституційного Суду України, є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені. Статтею 126 Конституції України закріплено основоположні принципи здійснення правосуддя в Україні - незалежність і недоторканність суддів. Конституційний статус судді передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя, дає підстави ставити до суддів високі вимоги і зберігати довіру до їх компетентності та неупередженості. Аналіз норм Конституції України свідчить, що надання судді за рахунок держави матеріального і соціального захисту (заробітна плата, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо), що відповідає його високому статусу, є гарантією забезпечення незалежності. Кожна держава, як зазначається в Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи "Незалежність, дієвість та роль суддів" від 13 жовтня 1994 року N (94)12, має "забезпечити те, щоб статус і винагорода суддів відповідали гідності їхньої професії та відповідальності, яку вони беруть на себе". Право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов'язків судді. Умови і порядок його виплати визначені Законом України "Про статус суддів". Щомісячне довічне грошове утримання судді у встановленому розмірі спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праці заробляти додаткові матеріальні блага. Суддям, які вийшли у відставку, призначається пенсія на умовах, передбачених Закон України «Про державну службу», що визначено ст. 43 Закону України «Про статус суддів». Відповідно до ч. 4 цієї статті судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, виплачується за його вибором пенсія або щомісячне довічне грошове утримання. При цьому розмір такого утримання не обмежений. Частини 2, 5 статті 37 Закону України «Про державну службу» визначили, що пенсія державним службовцям встановлюється без обмеження її граничного розміру. Положення Європейської хартії про закон про статус суддів від 10 липня 1998 року передбачає, що судді, які досягли встановленого законом віку для виходу на пенсію з посади судді та які виконували професійні обов'язки судді протягом визначеного строку, повинні отримувати виплати після виходу на пенсію, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня їх останньої заробітної плати на посаді судді. Зважаючи на викладене, відмова відповідача у перерахуванні [PERSON] пенсії є протиправною і такою, що суперечить чинному законодавству. Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійснені ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. Частина 2 вищевказаної статті визначає, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дії чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Таким чином, вимога позивача про перерахунок і виплату щомісячного грошового утримання в подальшому є неправомірною, оскільки суд захищає порушені права і не може розглядати справи та приймати рішення на майбутнє. На підставі ст.ст. 126, 130 Конституції України, п.п. 6.1, 6.4 Європейської хартії про закон «Про статус суддів», ст. 123 Закону України «Про судоустрій України», ст. 44 Закону України «Про статус суддів», ст.ст. 2, 6, 7, 21, 158, 159, 160, 161, 162, 163 КАС України, ст. 5 Закону України «Про судовий збір», -

Результат розгляду: granted