Рішення адміністративного суду від 2014-01-25 00:00:00+02

Позивач, товариство з обмеженою відповідальністю "Завод Конвектор", звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної податкової інспекції у м. Ужгороді Головного управління Міндоходів у Закарпатській області про визнання протиправними дій та скасування податкового повідомлення-рішення від 14.11.2013 № 0003912202 про визначення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 2437,50 грн. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідач під час проведення камеральної перевірки порушив пп.75.1.1 п.75.1 ст. 75 та п.76.1 ст. 76 Податкового кодексу України, а саме: провів камеральну електронну перевірку, що не узгоджується з нормами Податкового кодексу України. Даний вид перевірок буде можливий тільки з 01.01.2014. Нормами Податкового кодексу України передбачено, що електронна перевірка проводиться на підставі заяви, поданої платником до контролюючого органу, в якому він перебуває на податковому обліку. Заява подається за 10 календарних днів до очікуваного початку проведення електронної перевірки. Форму заяви, порядок її подання, прийняття рішення про проведення електронної перевірки встановлено наказом Міндоходів України від 03.06.2013 № 143 "Про затвердження Порядку подання платником податків заяви про проведення документальної невиїзної позапланової електронної перевірки та прийняття рішення територіальним органом Міністерства доходів і зборів України про проведення такої перевірки", який набере чинності з 01.01.2014 (далі - Наказ № 143). Також, позивач вважає, що ним належним чином виконано вимоги, зазначені в п.201.10 ст. 201 Податкового кодексу України. Враховуючи позицію податкових органів, викладену в листі ДПА України від 26.10.2010 № 22882/7/16-1519 "Про податок на додану вартість", податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом (пп.7.2.3 п.7.2 ст. 7 Закону), та з урахуванням визначення, наданого п.2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, яке затверджене наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 (далі - Положення № 88), податкова накладна відноситься до категорії первинних документів. Отже, ТОВ "Завод "Конвектор" правомірно включило до податкового кредиту суми податку на додану вартість сплачені ТОВ "А-КВАТРО", ФОП [PERSON] під час придбання товару, на підставі отриманих належним чином складених податкових накладних та п.201.10 ст. 201 Податкового кодексу України. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви та просив суд їх задовольнити. Відповідач надав суду заперечення проти позову, згідно яких позов не визнав, посилаючись на те, що ним дотримано основні положення, щодо порядку проведення камеральних перевірок, а отже, про відсутність підстав для визнання дій незаконними у проведенні даної перевірки. Також, відповідач зазначив, що при проведенні камеральної перевірки податкової звітності з податку на додану вартість позивача використано електронну форму податкової декларації з податку на додану вартість за вересень 2013 року з додатками. Камеральною перевіркою встановлено, що позивачем разом із Заявою до декларації з ПДВ за вересень 2013 року не подано копії первинних документів, складених відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (видаткові накладні, акти прийому-передачі), а подано копії тільки податкових накладних, які згідно з п.201.6 ст. 201 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI є податковими документами. В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив з мотивів, наведених у письмових запереченнях проти позову, просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. ДПІ у м. Ужгороді проведено камеральну перевірку даних, задекларованих у податковій декларації з податку на додану вартість за вересень 2013 року, за результатами якої складено акт камеральної перевірки № 1469/07-01-22-02/30104493 від 29.10.2013, яким встановлено, що платником недотримано вимоги п.201.10 ст. 201, п.п.198.2 та 198.6 ст. 198 розділу V Податкового кодексу України, у зв'язку з чим у позивача не виникає право на включення сум ПДВ до податкового кредиту згідно з податковими накладними, не зареєстрованими у Єдиному реєстрі податкових накладних. За результатами камеральної перевірки зменшено податковий кредит (р.17) за вересень 2013 року на загальну суму 1950,00 грн. та відповідно збільшено суму податку на додану вартість, що за результатами звітного (податкового) періоду підлягає сплаті платником податку до бюджету (р.25.1), на 1950,00 грн. За наслідками камеральної перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 14.11.2013 № 0003912202 про визначення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 2437,50 грн. Як встановлено під час судового розгляду справи та підтверджено матеріалами справи, при проведенні камеральної перевірки податкової звітності з податку на додану вартість позивача використано електронну форму податкової декларації з податку на додану вартість за вересень 2013 року (від 21.10.2013 № 9066610790) з додатками. Позивачем до декларації за вересень 2013 року подано Заяву (додаток 8) про порушення продавцем порядку заповнення та/або порядку реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних та копії податкових накладних, згідно яких включило до податкового кредиту ПДВ у сумі 1949,59 грн. У ході проведення камеральної перевірки, результатом аналізу співставлення реєстру податкових накладних поданих підприємством до декларації за вересень 2013 року та ЄРПН встановлено, що згадані податкові накладні не зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних. Так, згідно з абз.а) п.198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Відповідно до п.198.2 ст. 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. П.198.6 ст. 198 Податкового кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п.201.11 ст. 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу. Згідно з абз.9 п.201.10 ст. 201 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних. Відсутність факту реєстрації платником податку-продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних та/або порушення порядку заповнення податкової накладної не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов'язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов'язань за відповідний звітний період. Абз.12 п.201.10 ст. 201 Податкового кодексу встановлено, що відмова продавця товарів/послуг надати податкову накладну або порушення ним порядку її заповнення та/або порядку реєстрації в ЄРПН передбачає надання покупцем таких товарів/послуг до декларації за звітний податковий період заяви із скаргою на такого постачальника (додаток до податкової декларації з ПДВ) (далі - Заява), яка є підставою для включення сум податку до складу податкового кредиту. До Заяви додаються копії товарних чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують факт сплати податку у зв'язку з придбанням таких товарів/послуг або копії первинних документів, складених відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", що підтверджують факт отримання таких товарів/послуг. У відповідності до п.201.6 ст. 201 Податкового кодексу України податкова накладна є податковим документом. П.21 розділу ІІІ Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого наказом ДПС України від 25.11.2011 № 1492 передбачено, що платники, які подають податкову звітність в електронному вигляді, подають копії таких документів окремо у порядку, визначеному для подання податкової звітності у паперовому вигляді. Камеральною перевіркою встановлено, що позивачем разом із Заявою до декларації з ПДВ за вересень 2013 року не подано копії первинних документів, складених відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (видаткові накладні, акти прийому-передачі), а подано копії тільки податкових накладних, що стало підставою для зменшення податкового кредиту за вересень 2013 року на загальну суму 1950,00 грн., збільшення суми податку на додану вартість, що за результатами звітного (податкового) періоду підлягає сплаті платником податку до бюджету, на 1950,00 грн. та застосування штрафних санкцій. З такою позицією відповідача погоджується і суд з огляду на те, що податкова накладна не є чеком або іншим розрахунковим документом, що засвідчує факт сплати податку у зв'язку з придбанням таких товарів/послуг, також така не є первинним документом, складеним відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", що підтверджує факт отримання товарів/послуг та не посвідчує факт отримання товару, оскільки ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Посилання позивача на роз'яснення Державної податкової адміністрації України від 26.10.2010 № 22882/7/16-1517, в якому зазначено, що податкова накладна відноситься до категорії первинних документів, не може бути прийняте до уваги, оскільки дане роз'яснення не носить нормативного характеру. Крім того, ним роз'яснюються положення Закону України "Про податок на додану вартість", який з введенням в дію Податкового кодексу України, втратив чинність. Оскільки сумніви виникають стосовно саме податкових накладних, п.201.10 Податкового кодексу України встановлений порядок дій, спрямованих на усунення таких сумнівів. Самим документом, який викликає сумніви в своїй дійсності, вони не можуть бути усунуті. Для цього мають бути досліджені інші документи, зокрема, первинні бухгалтерські документи, якими беззаперечно підтверджується реальність господарської операції. Стосовно зазначення в акті перевірки слова "електронна", суд вважає, що таке не свідчить про протиправність дій відповідача та про проведення ним електронної перевірки, оскільки проведено саме камеральну перевірку в порядку та на підставі норм, які передбачають проведення камеральної перевірки і на які міститься посилання в акті (ст. 76 Податкового Кодексу України). За таких підстав суд відхиляє доводи позивача щодо порушення відповідачем порядку проведення камеральних перевірок, а отже, відсутні підстави для визнання дій незаконними у проведенні даної перевірки. У зв'язку з вищенаведеним суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити. На підставі наведеного та

Результат розгляду: denied