Рішення адміністративного суду від 2014-02-06 00:00:00+02

Позивач звернувся до суду з позовом про скасування постанови про правопорушення, пов'язане зі здійсненням перевізником міжнародних пасажирських перевезень від 14.06.2013 року №2253/1. Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 27.09.13р. адміністративний позов задоволено. Не погоджуючись з вказаною постановою, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить суд скасувати постанову з мотивів порушення судом норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову. Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції не враховано, що передбачена Законом відповідальність перевізника не обмежується національними ліцензіями, не залежить від країни, на території якої здійснюється перевезення; перевізник - позивач здійснив посадку пасажира у потяг міжнародного сполучення без здійснення контролю проїзних документів, які є обов'язковими під час залізничного перевезення, що підтверджується документально та не спростовано позивачем, а відтак застосована відповідачем згідно оспорюваної постанови відповідальність - обґрунтована. У судовому засіданні представники апелянта підтримали вимоги апеляційної скарги. Представник позивача у судовому засіданні заперечив доводи апеляційної скарги. Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу відповідача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як свідчать обставини справи та встановлено судом першої інстанції, 30.05.13р. на території Хоробичської сільської ради, Городнянського району Чернігівської області в пункті контролю для залізничного сполучення «Хоробичі», прикордонним нарядом відділу прикордонної служби «Деревини», у потязі № 457 сполученням «Херсон - Санкт-Петербург» під час здійснення прикордонного контролю та перевірки документів, у вагоні № 3 виявлено особу, у якої були відсутні документи, які надають право на перетинання державного кордону України і в'їзду до Республіки Білорусь, а також були відсутні проїзні документи для проїзду у залізничному сполученні (квиток). Вказані обставини зафіксовані у протоколі про правопорушення, пов'язані зі здійсненням перевізником міжнародних пасажирських перевезень від 30.05.13р. №530193. Зі слів особи встановлено, що він є громадянином України, слідував до м. Гомель, Республіка Бєларусь, а також у поясненнях зазначив, що безпосередньо під час посадки в потяг провідник документів на право перетину кордону у нього не перевіряв і ніяких зауважень з цього приводу не висловлював. Лінійний начальник потягу громадянин РФ [PERSON] від дачі будь яких пояснень та отримання другого примірника протоколу відмовився (а.с.67-68). Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про прикордонний контроль» уповноваженою службовою особою підрозділу охорони державного кордону було прийнято рішення від 30.05.2013 про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України [PERSON] (а.с. 66). Постановою першого заступника начальника Чернігівського прикордонного загону про правопорушення, пов'язане зі здійсненням перевізником міжнародних перевезень від 14.06.13 №2253/1 на перевізника - ВАТ «Федеральна пасажирська компанія» накладено штраф у розмірі 8 500 грн. у відповідності до вимог ч.1 ст. 1 Закону України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень». Задовольняючи адміністративний позов про скасування вказаної постанови, суд першої інстанції виходив з того, що Угодою про міжнародне пасажирське сполучення від 01.11.51р., яка регулює порядок перевезення пасажирів, багажу та товаробагажу в міжнародному залізничному сполученні по залізничним дорогам країн-учасниць Організації співдружності залізничних доріг, учасниками Угоди, сторонами якої є 23 країни - учасники Організації співдружності залізничних доріг, в тому числі Російська Федерація та Україна не передбачено обов'язку перевізника вимагати від пасажира пред'явлення документів, які дають право на перетин кордону. Також, суд першої інстанції вказав на те, що норми Закону України від 10.01.2002 року № 2920-III «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень» не розповсюджують свою дію на позивача, оскільки останній має ліцензію, яка видана і діє на території Росії, а відтак позивач не є перевізником на території України в розумінні чинного законодавства. Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного. Статтею 39 Угодою про міжнародне пасажирське сполучення від 01.11.51р., яка регулює порядок перевезення пасажирів, багажу та товаробагажу в міжнародному залізничному сполученні по залізничним дорогам країн-учасниць Організації співдружності залізничних доріг, учасниками Угоди, сторонами якої є 23 країни - учасники Організації співдружності залізничних доріг, в тому числі Російська Федерація та Україна, передбачено, що при відсутності у даній Угоді Службової інструкції необхідних положень застосовуються норми національного законодавства. Відповідно до статті 22-1 Закону України від 04.07.1996 року № 273/96-ВР «Про залізничний транспорт» (надалі - Закон № 273/96-ВР) під час перевезення у міжнародному залізничному сполученні пасажир зобов'язаний мати належним чином оформлені документи, необхідні для в'їзду до держави прямування, держав за маршрутом слідування, та пред'явити їх перевізникові на його вимогу. Перевізник при перевезенні пасажира у міжнародному залізничному сполученні, крім обов'язків, передбачених статтею 22 цього Закону, зобов'язаний до початку перевезення перевірити наявність у пасажира документів, необхідних для вїзду до держави прямування, держав за маршрутом слідування, та відмовити у перевезенні пасажиру, який на його вимогу не пред'явив необхідні документи. Відповідно до статей 1, 2 Закону України від 10.01.2002 року № 2920-III «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень» (далі - Закон № 2920-III), підприємства (їх об'єднання), установи, організації, фізичні особи - підприємці, які здійснюють міжнародні пасажирські перевезення (далі - перевізники), за невиконання обов'язку перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність у пасажира документів, необхідних для в'їзду до держави прямування, транзиту, що призвело до перевезення чи спроби перевезення пасажира через державний кордон України без необхідних документів, несуть відповідальність у вигляді штрафу від п'ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожного такого пасажира, але не більше двадцяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за одне перевезення. Справи про правопорушення, передбачені статтею 1 цього Закону, розглядають відповідні органи охорони державного кордону України. Від імені органів охорони державного кордону України розглядати справи про правопорушення та накладати штрафи мають право начальники органів охорони державного кордону України та їх заступники. За таких обставин, перевізник - ВАТ «Федеральна пасажирська компанія» не виконав обов'язку щодо перевірки перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявності у пасажира неповнолітнього громадянина України [PERSON], [INFO], документів, необхідних для в'їзду до держави прямування - Республіки Білорусь. Враховуючи відсутність у неповнолітнього громадянина України [PERSON], належних документів, необхідних для в'їзду до держави прямування, а саме Республіки Білорусь, відповідачем у відповідності до вимог статей 1, 2 Закону № 2920-III, обґрунтовано винесено постанову від 14.06.2013 року №2253/1 та притягнуто до відповідальності ВАТ «Федеральна пасажирська компанія». Посилання позивача на те, що до ВАТ «Федеральна пасажирська компанія» неможливо застосовувати вимоги Закону № 2920-III є необґрунтованим, виходячи з наступного. Так, відповідно до преамбули Закону № 2920-III, цей Закон відповідно до Протоколу про попередження і припинення торгівлі людьми, особливо жінками і дітьми, і покарання за неї та Протоколу проти незаконного ввозу мігрантів по суші, морю і повітрю, що доповнюють Конвенцію Організації Об'єднаних Націй проти транснаціональної організованої злочинності, Конвенції Ради Європи про заходи щодо протидії торгівлі людьми встановлює відповідальність перевізників за невиконання обов'язку перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність, але не справжність, у пасажирів документів, необхідних для вїзду до держави прямування, транзиту, що призвело до перевезення чи спроби перевезення пасажирів через державний кордон України без необхідних документів, а також визначає порядок застосування цієї відповідальності. Тобто, Закон № 2920-III був прийнятий на підставі міжнародно-правових актів, а саме: Протоколу про попередження і припинення торгівлі людьми, особливо жінками і дітьми, і покарання за неї та Протоколу проти незаконного ввозу мігрантів по суші, морю і повітрю, що доповнюють Конвенцію Організації Об'єднаних Націй проти транснаціональної організованої злочинності, Конвенції Ради Європи про заходи щодо протидії торгівлі людьми. Стаття 7 («Прикордонні заходи») Конвенції Ради Європи про заходи щодо протидії торгівлі людьми, передбачає наступне: без шкоди для міжнародних зобов'язань стосовно вільного пересування осіб Сторони будуть посилювати, наскільки це можливо, такий прикордонний контроль, який може бути необхідним для запобігання й виявлення торгівлі людьми; кожна Сторона вживає законодавчих або інших відповідних заходів для запобігання, наскільки це можливо, використанню транспортних засобів, які експлуатуються комерційними перевізниками, для вчинення правопорушень, визначених згідно із цією Конвенцією; де це доцільно й без шкоди для відповідних міжнародних конвенцій такі заходи включають запровадження обов'язку комерційних перевізників, зокрема будь-якої транспортної компанії або власника чи оператора будь-якого транспортного засобу, упевнитися, що всі пасажири мають проїзні документи, які вимагаються для в'їзду до приймаючої держави; кожна Сторона вживає необхідних заходів згідно зі своїм внутрішнім законодавством для забезпечення санкцій у випадках порушення обов'язку, викладеного в пункті 3 цієї статті; кожна Сторона вживає таких законодавчих або інших заходів, які можуть бути необхідними згідно з внутрішнім законодавством Сторони для відмови у вїзді або анулюванні віз особам, причетним до здійснення правопорушень, визначених згідно із цією Конвенцією. Таким чином, будь-яка транспортна компанія зобов'язана упевнитися, що всі пасажири мають проїзні документи, необхідні для вїзду до приймаючої держави. Аналогічна норма передбачена статтею 11 («Заходи прикордонного контролю») Протоколу про попередження і припинення торгівлі людьми, особливо жінками і дітьми, і покарання за неї та статтею 11 Протоколу проти незаконного ввозу мігрантів по суші, морю і повітрю, що доповнюють Конвенцію Організації Об'єднаних Націй проти транснаціональної організованої злочинності, Конвенції Ради Європи про заходи щодо протидії торгівлі людьми. Крім того, відповідно до Угоди про міжнародне пасажирське сполучення від 01.11.51р., перевізник при укладенні угоди перевезення з пасажиром зобов'язаний доставити пасажира із пункту відправлення до пункту призначення, або передати пасажира іншому перевізнику. Тобто, колегія суддів приходить до висновку, що перевізники як Російської Федерації так і перевізники України, несуть відповідальність за перевезення пасажира по маршруту від станції відправлення до станції призначення. Виходячи із зазначених норм, відповідальність перевізника не обмежується національними ліцензіями, не залежить від країни, по території якої здійснюється перевезення. Крім того, комерційний перевізник, у тому числі будь-яка транспортна компанія або власник чи водій будь-якого транспортного засобу, де це потрібно і без шкоди для відповідних міжнародних конвенцій, зобов'язаний упевнитися, що всі пасажири мають проїзні документи, необхідні для вїзду до приймаючої держави. З врахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що ВАТ «Федеральна пасажирська компанія» зобов'язано було упевнитися, що пасажир -громадянин України [PERSON], [INFO], який слідував без супроводу дорослих при посадці у потяг № 457 сполученням «Херсон - Санкт-Петербург» для в'їзду на територію Республіки Білорусь мав документи посвідчуючі особу та необхідні для в'їзду до приймаючої держави. Вказане правопорушення позивачем не спростовано, а відтак, за вищенаведених правових норм, - відсутні правові підстави для скасування оспорюваної постанови відповідача. Відповідно до пунктів 1, 4 ч.1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Результат розгляду: denied