Рішення адміністративного суду від 2014-02-25 00:00:00+02

Позивач звернувся до суду та просить скасувати постанову від 16 січня 2014 року про відкриття виконавчого провадження згідно виконавчого листа № 2а-5362/09 виданого 119.07.2011 року, мотивуючи тим, що постанова про відкриття виконавчого провадження прийнята безпідставно та всупереч нормам чинного законодавства, оскільки відповідно до вимог ч.1 ст.3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та ч.2 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів виконується органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів; боржник не в змозі виконати судове рішення та оскаржувану постанову в силу відсутності власних коштів. Представник позивача в судове засідання не з'явився, але в позовній заяві просить справу розглянути у їх відсутність. Представник відповідача в судове засіданні не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час, дату та місце розгляду справи, про причини неявки не повідомив, про розгляд справи у його відсутність не клопотав. Відповідно до ч.4 ст.128 КАС України, у разі неприбуття відповідача - суб'єкта владних повноважень, належним чином повідомленого про дату, час та місце судового розгляду справи, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неприбуття, розгляд справи не відкладається і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши в судовому засіданні докази, суд встановив наступне. Постановою від 16.01.2014 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2а-5362/09 виданого Овруцьким районним судом 19 липня 2011 року про стягнення з управління Пенсійного фонду України в Овруцькому районі на користь [PERSON] підвищення до пенсії за період з 22.05.2008 року по 31.112.2008 року в сумі 8556,00 грн., передбачене ч. 2 ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (а.с. 53). Відповідно до ст.1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до ст.3 «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (ч.1). Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду (ч.2). Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Таким чином, з огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005р. (набрало чинності 08.02.2006р.), у справі «Кечко проти України» реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Згідно з ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» у випадках, передбачених законом, рішення судів та інших органів щодо стягнення коштів виконуються органами доходів і зборів, банками та іншими фінансовими установами (ч.1). Рішення зазначених органів можуть виконуватися відповідно до закону також іншими органами, установами, організаціями, посадовими особами та громадянами. Рішення про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами Державного казначейства України в установленому Кабінетом Міністрів України порядку (ч.2). Органи, установи, організації та особи, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, не є органами примусового виконання, крім органів та посадових осіб, які виконують рішення про притягнення до кримінальної або адміністративної відповідальності (ч.3). У відповідності до ст.17 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом; зокрема підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи, як виконавчі листи, що видаються судами. Вимоги до виконавчого документа наведені у ст.18 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно з п.1 ч.1 ст.19 цього Закону державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення. Статтею 21 цього ж Закону визначено підвідомчість виконавчих проваджень відділам примусового виконання рішень. Зокрема згідно з п.1 ч.1 ст.21 Закону на відділ примусового виконання рішень управлінь державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції в області, покладається виконання рішень, за якими боржниками є територіальні підрозділи центральних органів виконавчої влади, інші територіальні підрозділи органів державної влади та їх посадові особи. Частиною 1 ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. У відповідності до ч.2 цієї ж ст.25 Закону державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. Перелік випадків відмови у відкритті провадження визначений статтею 26 Закону України «Про виконавче провадження» Так, відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі: 1) пропуску встановленого строку пред'явлення документів до виконання; 2) неподання виконавчого документа, зазначеного у статті 17 цього Закону, та неподання заяви про відкриття виконавчого провадження у випадках, передбачених цим Законом; 3) якщо рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної (юридичної) сили, крім випадків, коли воно у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання; 4) пред'явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення; 5) якщо не закінчилася відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення; 6) невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 цього Закону; 61) офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури; 7) якщо виконавчий документ повернуто стягувачу за його заявою, крім виконавчих документів про стягнення аліментів та інших періодичних платежів; 8) наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження. Доказів того, що виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим Законом України «Про виконавче провадження», закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання чи він пред'явлений до виконання до невідповідного органу державної виконавчої служби, або ж доказів наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження, заявником суду не надано та матеріали справи не містять. З огляду на викладене, суд вважає, що оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження від 16.01.2014 року прийнята з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження», підстави для її скасування, а відтак і задоволення скарги заявника - відсутні. Відповідно до п.5 ч.1 ст. 18 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, передбачених п.п. 1-4 ч.1 цієї статті. Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби передбачені статтею 181 КАС України, згідно з частиною першою якої правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Результат розгляду: denied