Рішення адміністративного суду від 2014-03-18 00:00:00+02

18 жовтня 2013 року позивач - [PERSON] звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача - УДВС Головного управління юстиції у Волинській області в якому просив визнати неправомірними дії відповідача та скасувати постанову головного державного виконавця ВПВР УДВС Головного управління юстиції у Волинській області Самчука О.П. щодо виконання постанови ВП № 39110340 від 09.08.2013 року про повернення виконавчого документа стягувачу. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 09 серпня 2013 року головним державним виконавцем ВПВР УДВС Головного управління юстиції у Волинській області Самчуком О.П. винесено постанову, згідно якої позивачу повернуто без виконання виконавчий лист Любешівського районного суду № 2-а-361/11 від 17 липня 2013 року про зобов'язання управління праці та соціального захисту населення Любешівської районної державної адміністрації нарахувати та виплатити їй щомісячну грошову допомогу відповідно до статті 37 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Вважає такі дії неправомірними, оскільки відсутність бюджетних призначень (фінансового ресурсу) у боржника не є належною мотивацію та суперечить положеннями статей 8, 9, 21, 22, 46, 48 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 47 Закону України Про виконавче провадження. Постановою Любешівського районного суду Волинської області від 08.11.2013 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії головного державного виконавця управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Волинській області по винесенню постанови серії ВП № 39110340 від 09 серпня 2013 року про повернення виконавчого документа стягувачу. Скасовано постанову головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Любешівського районного управління юстиції Міщук І.В. серії ВП № 29396608 від 30 грудня 2011 року про закінчення виконавчого провадження. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Із цією постановою суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив її в апеляційному порядку в частині задоволення позову. Вважає, що така прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та з невідповідністю висновків суду обставинам справи, а тому просить її скасувати в частині задоволення позову та ухвалити нове рішення про відмову у позові. В обґрунтування апеляційних вимог апелянт посилається на те, що з огляду на приписи ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець має право повертати виконавчі документи щодо стягнення з пенсійних органів пенсій, соціальних допомог, у разі здійснення усіх можливих дій, спрямованих на виконання рішення. Судове рішення, згідно виконавчого листа № 2а-361/11 виданого Любешівським районним судом Волинської області 17.07.2013 року, виконане в частині перерахунку щомісячної грошової допомоги. У частині виплати цієї допомоги, боржником судове рішення не може бути виконано, оскільки фінансування видатків на соціальний захист та соціальне забезпечення громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи проводиться в межах коштів, передбачених законами про Державний бюджет України на відповідні роки. Виконавчий лист, за яким здійснювалось виконавче провадження, носить зобов'язальний характер, а накладення арешту на майно можливе лише за виконавчим документом майнового характеру. Враховуючи те, що справу може бути вирішено на підставі наявних в ній доказів та те, що сторони заявили клопотання про розгляд справи у їх відсутності, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 197 КАС України апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження. Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи та обговорив підстави і межі апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що у відповідача на примусовому виконанні перебував виконавчий лист № 2-а-361/11 виданий Любешівським районним судом Волинської області 17 липня 2013 року, згідно якого управління праці та соціального захисту населення Любешівської районної державної адміністрації зобов'язано провести [PERSON] перерахунок щомісячної грошової допомоги у зв'язку з обмеженим споживанням продуктів харчування місцевого виробництва та підсобного господарства, у розмірі 40% від мінімальної заробітної плати, відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», за період з 04 серпня 2010 року по 31 січня 2011 року. 09 серпня 2013 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Волинській області Самчуком О.П. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки, з огляду на відсутність фінансового ресурсу, територіальний орган управління праці, соціальних питань та у справах захисту населення Любешівської РДА не має можливості провести виплату нарахованих по виконавчому листу коштів. Суд першої інстанції дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково в частині визнання протиправними дій та скасування постанови, оскільки матеріали справи свідчать про невжиття державним виконавцем належних заходів для забезпечення виконання судового рішення. Суд апеляційної інстанції з такими висновками суду першої інстанції погоджується частково, з огляду на таке. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон N 606-XIV). Згідно зі статтею 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Статтею 1 Закону N 606-XIV визначено, що виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Права та обов'язки державних виконавців встановлені статтею 5 цього Закону, відповідно до якої державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Частинами 1, 3 статті 6 зазначеного Закону передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Згідно з частиною 1 статті 11 Закону N 606-XIV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Статтею 47 цього Закону визначено підстави за яких виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, може бути повернуто стягувачу, зокрема, у разі: відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем, відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна, виявилися безрезультатними (п. 2 ч. 1); наявності встановленої законом заборони щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення (п. 9 ч. 1). Про наявність обставин, зазначених у частині першій цієї статті, державний виконавець складає акт (ч. 2 ст. 47 Закону N 606-XIV). Як вбачається із матеріалів справ, державний виконавець під час винесення оскаржуваної постанови, керувався положеннями п. 9 ст. 47 Закону N 606-XIV. Проте, виконавчий документ, за яким здійснювалося виконання, носить зобов'язальний характер (вчинення безпосередньо боржником дій щодо перерахунку допомоги), а не їх стягнення. Крім того, для повернення виконавчого листа з цієї підстави, державний виконавець мав встановити, що безпосередньо у законі встановлена заборона, щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника у виконавчому провадженні, і у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також, що в законі наявна заборона щодо проведення інших виконавчих дій стосовно цього боржника, що виключає можливість виконання виконавчого листа. Про наявність обставини, зазначених у пункті 9 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний скласти акт, що передбачено частиною 2 статті 47 зазначеного Закону. Однак, відповідачем доказів складення такого акта не надано, хоча у цій категорії справ, відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, обов'язок доказування правомірності своїх дій та рішень покладається на суб'єкта владних повноважень. Разом з тим, суд звертає увагу, що статтею 75 Закону N 606-XIV визначено спеціальний порядок виконання рішень, за яким боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії. Так, ч. 1 цієї статті визначено, що після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. Відповідно до ч.ч. 2 цієї статті у разі невиконання зазначених вимог без поважних причин, державний виконавець накладає на боржника штраф, відповідно до статті 89 цього Закону, і не пізніше п'яти робочих днів з дня його накладення, повторно перевіряє стан виконання рішення. Якщо рішення не виконано і виконання може бути проведено без участі боржника, державний виконавець організовує виконання відповідно до повноважень, наданих йому законом, та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом. При цьому на боржника повторно накладається штраф у порядку, встановленому статтею 89 цього Закону. У разі, якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником. Як вбачається із наявної у матеріалах справи постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 30.01.2013 року, на підставі якої Любешівським районним судом Волинської області 17.07.2013 року видано виконавчий лист № 2а-361/11, Управління праці та соціального захисту населення Любешівської районної державної адміністрації Волинської області зобов'язано провести [PERSON] перерахунок щомісячної грошової допомоги у зв'язку з обмеженим споживанням продуктів харчування місцевого виробництва та підсобного господарства, у розмірі 40% від мінімальної заробітної плати, відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», за період з 04 серпня 2010 року по 31 січня 2011 року. Тобто, судовим рішення, на підставі якого видано виконавчий лист, боржника зобов'язано провести лише перерахунок допомоги, без зазначення обов'язку щодо проведення виплати різниці яка виникла за результатами такого перерахунку. З оскаржуваної постанови про повернення виконавчого документа вбачається, що боржником на виконання постанови про відкриття виконавчого провадження проведено такий перерахунок згідно виконавчого листа, про що надано відповідний лист (а.с. 4). Однак, матеріали справи такого листа не містять. Відповідно до ч. 2 ст. 11 державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. За таких обставин, з урахуванням наведених вище нормативних положень, державний виконавець не мав правових підстав для винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону N 606-XIV, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що такі дії відповідача є протиправними. У разі фактичного виконання судового рішення, державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження згідно п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону N 606-XIV. Суд першої інстанції помилково у резолютивній частині зазначив про скасування постанови головного державного виконавця ВДВС Любешівського районного управління юстиції Міщук І.В. серії ВП № 29396608 від 30 грудня 2011 року про закінчення виконавчого провадження, яка не є предметом спору у цій справі. Предметом оскарження є винесена головним державним виконавцем ВДВС Любешівського районного управління юстиції Самчуком О.П. постанова ВП № 39110340 від 09.08.2013 року про повернення виконавчого листа стягувачу, яку суд не скасував. Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем постанова суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову в апеляційному порядку не оскаржена, а тому з огляду на приписи ч. 1 ст. 195 КАС України підстави для перегляду її в апеляційному порядку у цій частині відсутні. Це відповідає також правовій позиції викладеній у п. 13.2 Постанови Пленуму ВАС України від 20.05.2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі». З огляду на те, суд першої інстанції правильно вирішив справу в частині задоволення позовних вимог, однак із помилковим застосуванням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність зміни оскаржуваної постанови.

Результат розгляду: partial