Рішення адміністративного суду від 2014-02-05 00:00:00+02

03.02.2011р. [PERSON] звернулася до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом про визнання неправомірними дій Черкаського міського центру зайнятості стосовно проведення перевірки достовірності даних безробітних, розслідування страхових випадків та складання акту перевірки №129 від 12.08.2010р. Також позивач просить скасувати наказ Черкаського міського центру зайнятості №491 від 12.08.2010р. Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 09 березня 2011 року у задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2012 року постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 09 березня 2011 року залишено без змін. Не погоджуючись із рішенням суду попередніх інстанції, позивач звернулась з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 09 березня 2011 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2012 року та прийняти нову про задоволення позову, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень. Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, суд, в межах ст. 220 КАС України, прийшов до висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких підстав. Судами попередніх інстанцій встановлені наступні обставини: Черкаським міським центром зайнятості проведено перевірку достовірності даних безробітних, розслідування страхових випадків, про що складено акт від 12.08.2010р. №129. Перевіркою встановлено, що [PERSON] перебуваючи на обліку в Черкаському міському центрі зайнятості в період з 24.10.2005р. по 05.05.2006р. приховала відомості про те, що з 14.11.1996р. вона була зареєстрована суб'єктом підприємницької діяльності. На підставі акту перевірки прийнято оскаржуваний наказ № 491 від 12.08.2010р., яким відповідача зобов'язано повернути кошти, виплачені як допомога по безробіттю в сумі 733,35грн. за період з 24.10.2005р. по 05.05.2006р., протягом 15 календарних днів після отримання копії цього наказу. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився Київський апеляційний адміністративний суд виходив з необґрунтованості позовних вимог, оскільки на момент звернення відповідача до центру зайнятості та надання їй статусу безробітної, [PERSON] в розумінні статті 2 Закону України «Про зайнятість населення» не була безробітною, оскільки вона була зареєстрованою як фізична особа - підприємець з 14.11.1996 року. Проте, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, суд касаційної інстанції не погоджується з такими висновками судів на підставі наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», застраховані особи, визнані у встановленому порядку безробітними, які протягом 12 місяців, що передували початку безробіття, працювали на умовах повного або неповного робочого дня (тижня) не менше 26 календарних тижнів та сплачували страхові внески, мають право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу. Визначення осіб, які вважаються безробітними надано в ст. 2 Закону України «Про зайнятість населення» відповідно до якої, безробітними визнаються працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні приступити до підходящої роботи. Безробітними визнаються також інваліди, які не досягли пенсійного віку, не працюють та зареєстровані як такі, що шукають роботу. Дана норма кореспондує з положеннями викладеними п. 11 Порядку реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних, затвердженого постановою КМ України від 14 лютого 2007 р. № 219. Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення», громадяни, які самостійно забезпечують себе роботою, включаючи підприємців, осіб, зайнятих індивідуальною трудовою діяльністю, відносяться до зайнятого населення. З наведених вище правових положень випливає, що право на допомогу по безробіттю мають виключно громадяни, які визнані в установленому порядку безробітними. При цьому, безробітними вважаються ті громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку. Тобто для визнання особи безробітною обов'язковим є наявність двох умов, відсутність роботи та заробітку. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] в період її перебування на обліку в Черкаському міському центрі зайнятості з 24.10.2005р. по 05.05.2006р. та отримання допомоги не була зареєстрована як суб'єкта підприємницької діяльності, згідно довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, виданої виконавчим комітетом Черкаської міської ради від 29.03.2010 року № 994. Крім того, державним реєстратором зазначено, що 26.06.1996 року свідоцтво [PERSON], як суб'єкта підприємницької діяльності скасовано. Також слід зазначити, що за своєю правовою природою підприємництво (господарська комерційна діяльність)- це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку ст. 42 Господарського кодексу України. Статтею 55 цього Кодексу зазначено, що суб'єктом господарювання є громадяни України, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці. Тобто чинне законодавство передбачає наявність двох необхідних умов для визначення громадянина України суб'єктом господарювання: здійснення господарювання та відповідна реєстрація. Відповідно до ч. 3 статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг. Проте, задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій невірно застосували норми матеріального права, оскільки за п.8 ч. 1ст. 31 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі призначення виплати на підставі документів, що містять неправдиві відомості. Відповідно до п. 6.2. Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого наказом Мінпраці, від 20.11.2000, № 307, допомога по безробіттю призначається на підставі особистої заяви безробітного, довідки (довідок) про середню заробітну плату (дохід) за останнім місцем (декількома місцями) роботи чи служби, трудової книжки, військового квитка, копії цивільно-правового договору, за пред'явленням, у разі наявності, свідоцтва про загальнообов'язкове державне соціальне страхування та паспорта або іншого документа, що посвідчує особу. Якщо під час одержання допомоги по безробіттю безробітний своєчасно не подав відомості про обставини, що впливають на умови її виплати, у тому числі встановлені під час розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення, з безробітного стягується сума виплаченої допомоги по безробіттю з моменту виникнення цих обставин за п.6.14 вказаного порядку. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] не приховувала неправдивих відомостей до Центру зайнятості щодо її зайнятості на час надання статусу безробітної та виплати допомоги. Оскільки жодних доказів того, що [PERSON] зловживала своїми правами або умисно не виконувала свій обов'язок щодо подання відповідних відомостей які впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг судами не встановлено, то суд касаційної інстанції вважає за необхідне скасувати наказ Черкаського міського центру зайнятості № 491 від 12.08.2010р. При цьому вимоги позивача щодо визнання неправомірними дій Черкаського міського центру зайнятості стосовно проведення перевірки достовірності даних безробітних, розслідування страхових випадків та складання акту перевірки №129 від 12.08.2010р. не підлягають задоволенню, оскільки чинним законодавством на відповідача покладений обов'язок по проведенню розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріальної допомоги по безробіттю. Крім того, судами попередніх інстанцій не встановлено порушень щодо процедури проведення такої перевірки з боку Черкаського міського центру зайнятості. Зважаючи на те, що по справі не потрібно збирати або додатково перевіряти докази, обставини справи з'ясовані повно, але висновки не відповідають встановленим обставинам та допущені помилки в застосуванні норм матеріального права, колегія суддів вважає можливим ухвалити нове рішення - залишення позову без задоволення. За правилами частини першої статті 229 КАС України суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, якщо обставини справи встановлені повно і правильно, але суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального чи процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

Результат розгляду: partial