Рішення адміністративного суду від 2014-03-12 00:00:00+02

Приватне акціонерне товариство «Автопарк» (далі - ПрАТ «Автопарк») звернулося з адміністративним позовом до Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області (далі - Луцька ОДПІ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень №0010032201 від 27.11.2013 року та №0011372201 від 31.12.2013 року. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі акту перевірки №1386/22.1/30659122 від 12.11.2013 року, за наслідками якої встановлено порушення ПрАТ «Автопарк» статтей 120, 124, 125, 206 Земельного кодексу України та пункту 269.1 статті 269, підпункту 271.1.1. пункту 271.1 статті 271, пункту 274.1 статті 274, пунктів 287.6, 287.7 статті 287, пунктів 288.1, 288.2, 288.3, 288.4, підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України, Луцькою ОДПІ винесено податкове повідомлення-рішення №0010032201 від 27.11.2013 року, яким позивачу збільшено суму грошових зобов'язань за платежем: орендна плата з юридичних осіб на суму 2267866,00 грн. Товариство, не погодившись із податковим повідомленням-рішенням, оскаржило його до Головного управління Міндоходів у Волинській області. Рішенням про результати розгляду первинної скарги №3853/10/10.2-06 від 24.12.2013 року Головним управлінням Міндоходів у Волинській області було частково скасовано податкове повідомлення-рішення Луцької ОДПІ №0010032201 від 27.11.2013 року в сумі 14,47 грн. основного платежу та 9,74 грн. штрафних санкцій, в іншій частині в сумі 2267841,79 грн. - залишено без змін. За наслідками розгляду скарги в адміністративному порядку та на підставі акту перевірки Луцькою ОДПІ винесено податкове повідомлення-рішення №0011372201 від 31.12.2013 року, яким позивачу збільшено суму грошових зобов'язань за платежем: орендна плата з юридичних осіб на суму 2267841,79 грн. Товариство не погоджується із прийнятими рішеннями контролюючого органу, вважає їх неправомірними та безпідставними. Зазначає, що положеннями Податкового кодексу України передбачено, що питання щодо встановлення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності вирішується за згодою сторін договору оренди земельної ділянки із закріпленням розміру орендної плати в такому договорі оренди. При цьому вимоги підпункту 288.5.1 Податкового кодексу України щодо мінімального розміру орендної плати стосуються узгодження розміру орендної плати при укладенні договору або ж при внесенні змін до нього, але ніяк не можуть вважатися зобов'язанням орендаря, встановленим ПК України, оскільки у самому Кодексі вказано, що підставою для нарахування орендної плати є договір, а не Кодекс. Між позивачем та Луцькою міською радою укладено договір оренди земельної ділянки від 22.10.2003 року строком на 10 років. В цьому договорі були погоджені всі істотні умови договору в тому числі, річна орендна плата, яка відповідно до пункту 2.1. договору встановлена сторонами у розмірі 1% від грошової оцінки земельної ділянки. Вказує на те, що органи державної податкової служби, як контролюючі органи з питань правильності визначення та сплати податків, мають право перевіряти правильність визначення та сплати орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності лише на підставі договорів оренди таких земельних ділянок, вони не наділені правом встановлювати розмір орендної плати в договорі. Зазначає, що пункт 288.5 ПК України закріплює мінімальне та максимальне значення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, орендна плата за такі земельні ділянки є регульованою законодавством ціною. Однак, ні Кодекс, ні будь який інший нормативно-правовий акт не містить норм, які б зобов'язували орендаря сплачувати орендну плату у розмірі, що не відповідає розміру, визначеному в договорі оренди, і сплачувати її в більшому розмірі в разі законодавчої зміни граничного розміру цієї плати до внесення змін до самого договору оренди. За таких обставин, просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення №0010032201 від 27.11.2013 року та №0011372201 від 31.12.2013 року. Представник позивача в судовому засіданні адміністративний позов підтримала з підстав, у ньому викладених, просила позовні вимоги задовольнити повністю. Представник відповідача в судовому засіданні та наданих суду письмових запереченнях адміністративний позов не визнала, мотивуючи наступним. Зазначила, що перевіркою позивача, проведеною Луцькою ОДПІ, встановлено, що ПрАТ «Автопарк» згідно укладеного з Луцькою міською радою договору оренди земельної ділянки щорічно сплачує орендну плату за землю в розмірі 1% від її грошової оцінки. Грошова оцінка земельної ділянки згідно довідки Луцького міського управління земельних ресурсів від 06.02.2003 року №808 становила 5327082,40 грн. На запит Луцької ОДПІ від Головного управління Держземагенства у Волинській області 30.08.2013 року отримано відповідь, де вказано, що згідно витягу з технічної документації про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки для будівництва та обслуговування автомобільного ринку ПрАТ «Автопарк» нормативно-грошова оцінка земельної ділянки становить 34482753, 27 грн. За результатами проведеної перевірки позивача, на підставі пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України Луцькою ОДПІ зроблено перерахунок задекларованих ПрАТ «Автопарк» сум орендної плати за землю за 2011- 2013 роки, в результаті якого збільшено розмір орендної плати за землю за 2011 рік на 695068,97 грн., за 2012 рік на 695068,97 грн. та за 9 місяців 2013 року на 493641,59 грн., всього на суму 1883779,53 грн., та відповідно до пункту 123.1. статті 123, пункту 7 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України застосовано штрафні фінансові санкції за порушення податкового законодавства. Вказує на те, що згідно з нормами ПК України розмір та умови орендної плати за землю встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) та орендарем, проте, пунктом 288.5 статті 288 Податкового кодексу України визначено, що річна сума платежу не може бути меншою, зокрема, для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку, що встановлюється розділом XIII Кодексу. Зазначає, що справляння плати за землю належить до сфери регулювання податкового законодавства, оскільки розмір орендної плати за землю є водночас як умовою договору оренди, так і формою податку на землю, при цьому сплата обов'язкових платежів не може залежати від умов договору. За таких обставин, вважає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення Луцькою ОДПІ ГУ Міндоходів у Волинській області винесено правомірно, просить в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що в період з 30.10.2013 року по 05.11.2013 року Луцькою ОДПІ проведено позапланову виїзну документальну перевірку ПрАТ «Автопарк» з питань повноти нарахування та сплати орендної плати за землю за 2011-2013 роки, за результатами якої складено Акт №1389/22.1/30659122 від 12.11.2013 року. Перевіркою встановлено порушення позивачем статей 120, 124, 125, 206 Земельного кодексу України та пункту 269.1 статті 269, підпункту 271.1.1. пункту 271.1 статті 271, пункту 274.1 статті 274, пунктів 287.6, 287.7 статті 287, пунктів 288.1, 288.2, 288.3, 288.4, підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України (далі - ПК України), в результаті чого ПрАТ «Автопарк» занижено орендну плату за земельну ділянку на загальну суму 1883779,53 грн., в тому числі за 2011 рік - 695068,97 грн., за 2012 рік - 695068,97 грн., та за 9 місяців 2013 року - 493641,59 грн. На підставі вказаного акту перевірки відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення №0010032201 від 27.11.2013 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем: орендна плата з юридичних осіб на 2267866,00 грн., з них: 1883794,00 грн. - за основним платежем та 384072,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями. Позивач, не погодившись із даними рішеннями контролюючого органу, скористався правом адміністративного оскарження. З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду первинної скарги Головним управлінням Міндоходів у Волинській області було встановлено, що актом перевірки №1389/22.1/30659122 від 12.11.2013 року позивачу донараховано орендну плату за землю в сумі 1883779,53 грн., тоді як у податковому повідомленні-рішенні сума основного зобов'язання за основним платежем визначена у розмірі 1883794,00 грн., або більше на 14,47 грн., яка підлягає скасуванню. В зв'язку з наведеним, рішенням про результати розгляду первинної скарги №3853/10/10.2-06 від 24.12.2013 року податкове повідомлення-рішення Луцької ОДПІ №0010032201 від 27.11.2013 року про визначення грошового зобов'язання з орендної плати за землю в сумі 2267866,00 грн. частково скасовано в сумі 14,47 грн. основного платежу на 9,74 грн. штрафних (фінансових) санкцій, всього на суму 24,21 грн., а в іншій частині - 2267841,79 грн. залишено без змін, а скаргу - без задоволення. Судом також встановлено, що на підставі рішення Головного управління Міндоходів у Волинській області №3853/10/10.2-06 від 24.12.2013 року Луцькою ОДПІ винесено податкове повідомлення-рішення №0011372201 від 31.12.2013 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем: орендна плата з юридичних осіб на 2267841,79 грн., з них: 1883779,53 грн. основного платежу та 384062,26 грн. - штрафні (фінансові) санкції. Пунктом 56.18 статті 56 ПК України визначено, що з урахуванням строків давності платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов'язання у будь-який момент після отримання такого рішення. Частиною першою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Згідно з нормами пункту 1 частини другої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень, щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного. З матеріалів справи, зокрема, з акту перевірки, вбачається, що підставою для висновків контролюючого органу про заниження позивачем орендної плати за земельну ділянку на загальну суму 1883779,53 грн. та збільшення податкового зобов'язання за даним платежем на вказану суму стало те, що платником податків при нарахуванні орендної плати за землю за 2011 - 9 місяців 2013 року орендна плата нараховувалась за ставкою 1% від нормативно-грошової оцінки, визначеної в договорі оренди (5327082,40 грн.), при цьому згідно відповіді ГУ Держземагенства у Волинській області нормативно-грошова оцінка орендованої позивачем земельної ділянки згідно витягу з технічної документації становить 34482753,27 грн. При нарахуванні орендної плати товариством не було враховано вимоги пункту 288.5 статті 288 ПК України, за змістом якого розмір орендної плати встановлюється в договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою, зокрема, для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку, що встановлюється розділом ХІІІ Кодексу. Тобто позивачем орендна плата за землю не була приведена у відповідність до законодавчо зміненого граничного розміру цієї плати. Проте, суд не погоджується з такими висновками Луцької ОДПІ з огляду на наступне. Відповідно до підпункту 14.1.136 ПК України орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Згідно з пунктом 288.2 статті 288 ПК України платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Об'єктом оподаткування відповідно до пункту 288.3 статті 288 даного Кодексу є земельна ділянка, надана в оренду. Пунктом 288.4 статті 288 ПК України визначено, що розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем. Таким чином, положеннями ПК України визначено, що питання щодо встановлення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності вирішується за згодою сторін договору оренди земельної ділянки із закріпленням розміру орендної плати в такому договорі оренди. Судом встановлено, що 22.10.2003 року між позивачем та Луцькою міською радою укладено договір оренди земельної ділянки. Предметом даного договору оренди є земельна ділянка (кадастровий номер 420180003) загальною площею 73599 кв. м., яка надається ПрАТ «Автопарк» Луцькою міською радою на підставі рішення №6/7.10 від 06.03.2003 року для будівництва та обслуговування автомобільного ринку на вулиці Єршова, 6. Земельна ділянка надається в довгострокове користування на умовах оренди строком на 10 років. Як слідує із даного договору, сторонами були погоджені всі істотні умови договору оренди земельної ділянки, в тому числі орендна плата за землю, яка відповідно до пункту 2.1. Договору встановлена сторонами у розмірі 1% від грошової оцінки земельної ділянки. За умовами пункту 2.2 Договору грошова оцінка земельної ділянки станом на 06.02.2003 року становить 5327082,40 грн., оплата за оренду земельної ділянки вноситься щомісячно в місцевий бюджет міста Луцька. Нормами пункту 288.1 статті 288 Кодексу визначено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни. Відповідно до пункту 288.5 статті 288 ПК України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою: для земель сільськогосподарського призначення - розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом, для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом. Так, наведена норма ПК України закріплює мінімальне та максимальне значення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності та, на думку суду, означає лише те, що орендна плата за такі земельні ділянки є регульованою законодавством ціною. Однак, ні Податковий кодекс України, ні будь який інший нормативно-правовий акт не містить норм, які б зобов'язували орендаря сплачувати орендну плату у розмірі, що не відповідає розміру, визначеному в договорі оренди, і сплачувати її в більшому розмірі в разі законодавчої зміни граничного розміру цієї плати до внесення змін до самого договору оренди. Підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, який є цивільно-правовим, а, отже, йому притаманні такі ознаки, як свобода договору, обов'язковість його виконання сторонами тощо. Отже, розмір орендної плати у договорі мають право визначати лише сторони цього договору шляхом внесення змін до його істотних умов. Як вбачається договору від 22.10.2003 року, зокрема, з пункту 3.1, сторони встановили, що орендодавець (Луцька міська рада) має право вносити зміни в розділ 2 цього договору щодо розміру і строків орендної плати в разі зміни ставки земельного податку в законодавчому порядку. Отже, умовами договору визначено право орендодавця вносити зміни до його істотних умов, зокрема, розміру орендної плати за надану у користування позивачу земельну ділянку в разі зміни ставки земельного податку. Разом з тим, приписами Податкового кодексу України встановлено, що органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки інформувати відповідний контролюючий орган про внесення змін до існуючих договорів оренди землі. Отже, на думку суду, органи доходів і зборів, як контролюючі органи з питань правильності визначення та сплати податків, мають право перевіряти правильність визначення та сплати орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності лише на підставі договорів оренди таких земельних ділянок та наданої органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування інформації про укладення нових та внесення змін до існуючих договорів. Проте, контролюючий орган не наділений правом встановлювати розмір орендної плати за землю, чи змінювати ту, яка погоджена сторонами та закріплена умовами договору оренди землі, втручаючись в такий спосіб у цивільні правовідносини сторін договору. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що зміна розміру земельного податку є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати шляхом внесення відповідних змін до договору оренди землі його учасниками, проте, зазначене не тягне автоматичну зміну умов договору щодо розміру орендної плати, а, відтак, самостійного донарахування контролюючим органом суми податкового зобов'язання з орендної плати із застосування штрафних санкцій за податковим повідомленням-рішенням. В ході судового розгляду даної справи встановлено, що між товариством та Луцькою міською радою не укладалися додаткові угоди до договору оренди земельної ділянки від 22.10.2013 року, згідно яких сторони змінювали відсоткову ставку орендної плати за земельні ділянки. Відтак, розмір орендної плати за землю за 2011 рік - 9 місяців 2013 року повинен визначатись, виходячи з розміру орендної плати, який встановлено договором оренди, що, з врахуванням вищевикладеного, свідчить про відсутність у податкового органу підстав для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень. Таким чином, суд приходить до висновку, що адміністративний позов ПрАТ «Автопарк» про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень №0010032201 від 27.11.2013 року та №0011372201 від 31.12.2013 року підлягає повному задоволенню. Відповідно до частини першої статті 94 КАС України, якщо судове рішення увалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України. Таким чином, з Державного бюджету України на користь позивача слід стягнути судовий збір у сумі 487,20 грн. сплачений згідно платіжного доручення №208 від 05.02.2014 року.

Результат розгляду: granted