Рішення адміністративного суду від 2014-02-06 00:00:00+02

Позивач звернулася до суду з позовом до управління Пенсійного фонду України в Хмельницькому районі Хмельницької області про зобов'язання вчинити певні дії. Постановою Хмельницького міськрайонного суду від 17 серпня 2010 року даний позов задоволено частково, а саме: зобов'язано головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області провести перерахунок та виплату [PERSON] з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року включно та з 22 травня 2008 року по 17 серпня 2010 року включно підвищення до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком на підставі положень статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни". В задоволені решти позовних вимог-відмовлено. Не погоджуючись з постановленим рішенням суду першої інстанції, головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись при цьому на неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи та порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору. Сторони в судове засідання не з'явились. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідно до ч.4 ст.196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи. За таких обставин, а також враховуючи, що судом участь сторін в судовому засіданні не визнавалась обов"язковою, колегія суддів прийшла до висновку щодо можливості апеляційного розгляду справи в порядку письмового провадження у відповідності до пункту 2 частини 1 статті 197 КАС України. Згідно з частиною 6 статті 12, частиною 1 статті 41 КАС України у випадку неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, під час судового розгляду повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не відбувається. Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, постанову суду першої інстанції -скасувати, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, з наступних підстав. Щодо правильності встановлення судом першої інстанції права позивача на отримання надбавки за вказаний період. Як свідчать матеріали справи, відповідно до положень статей 1, 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", позивач звернулась із письмовою заявою до Управління Пенсійного фонду України в Хмельницькому районі Хмельницької області, про нарахування та виплату 30% надбавки до пенсії як дитині війни. Відповідач відмовив позивачу в здійсненні вказаного перерахунку пенсії, мотивуючи свою відмову відсутністю фінансування для забезпечення виплати вказаних надбавок до пенсії. При цьому судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідач своїми діями допустив звуження змісту та обсягу прав та свобод позивача, передбачених статтею 22 Конституції України, в якій зазначено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Відповідно до ст.ст. 6, 7 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком за рахунок коштів Державного бюджету України. Розмір мінімальної пенсії за віком визначений ст.28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" № 1058 від 09.07.2003 року, згідно якої мінімальна пенсія за віком дорівнює прожитковому мінімуму, встановленому для осіб, що втратили працездатність. Як вбачається з матеріалів справи, на момент звернення позивача до суду, нарахування доплати до його пенсії в розмірі 30% від мінімальної пенсії за віком, відповідно до положень ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" відповідачем не здійснено. Всупереч положенням вищенаведеної норми права позивачу щомісячне підвищення до пенсії виплачувалась відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року № 530. В свою чергу, з огляду на загальні засади пріоритетності законів над підзаконними актами, Закон України "Про соціальний захист дітей війни" має вищу юридичну силу ніж постанова Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року № 530, що дає підстави зробити висновок про неправомірність виплати відповідачем щомісячного підвищення до пенсії в меншому розмірі ніж це передбачено ст. 6 зазначеного Закону. Таким чином, виходячи з приписів частини 2 статті 152 Конституції України та рішення Конституційного Суду України № 10-рп-/2008 від 22.05.2008 р., колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо наявності у відповідача обов'язку нараховувати та сплачувати позивачу доплату до пенсії, передбачену статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни". Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що судом першої інстанції вірно застосовано трирічний строк звернення до суду, оскільки усі справи, що надійшли на розгляд до 09 вересня 2010 року були розглянуті в порядку цивільного судочинства, а саме до прийняття Конституційним судом України рішення № 19-рп/2010 від 09.09.2010 року за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвідомчості справ, пов'язаних із соціальними виплатами". Щодо зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області здійснити нарахування та виплату надбавки до пенсії позивачу, як дитині війни, то воно підлягає скасуванню, із слідуючих мотивів. Як встановлено колегією суддів при дослідженні матеріалів справи, зокрема довідки управління Пенсійного фонду України в Хмельницькому районі Хмельницької області №1377 від 09 березня 2010 року, позивач перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Хмельницькому районі Хмельницької області, а не в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Хмельницькій області та отримує надбавку дитини війни. Відповідно до Положення про Головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 жовтня 2007 року №1261, Головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі є центральним органом виконавчої влади. Крім того вони є центральним органом виконавчої влади, які організовують роботу підвідомчих управлінь Фонду в районах, містах, районах у містах щодо повного і своєчасного обліку платників страхових внесків та інших платежів до бюджету фонду відповідно до законодавства; здійснення перевірок правильності нарахування та сплати страхових внесків; цільового використання коштів Фонду; правильності та своєчасності призначення (перерахунку) і виплати пенсій, допомоги на поховання та інших соціальних виплат. Водночас призначення (здійснення перерахунку) та виплата пенсій згідно з п.2.2 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 30 квітня 2002 року №8-2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 21 траівня 2002 року за №442/6730, покладається на управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах. На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області в даному випадку не може здійснювати нарахування та виплату пенсії позивачу, а відтак не є належним відповідачем по справі, як зазначено в рішенні суду першої інстанції, так як це відносить до компетенції управління Пенсійного фонду України в Хмельницькому районі Хмельницької області. Підсумовуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції не дав належної оцінки вказаним обставинам та зібраним по справі доказам, не правильно застосував норми матеріального права, у зв'язку із чим, ухвалив рішення, яке підлягає скасуванню, з винесенням нової постанови. Відповідно до статті 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Результат розгляду: partial