Рішення адміністративного суду від 2014-03-11 00:00:00+02

06.08.2012 року фізична особа-підприємець [PERSON] звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом до державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Миколаєва Миколаївської області Державної податкової служби (правонаступником якої є державна податкова інспекція у Ленінському районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області), та після уточнення позовних вимог просив скасувати податкове повідомлення-рішення № 0000222303 від 04.04.2012 року в частині застосування санкцій за неведення обліку товарів за місцем їх реалізації на суму 130700 грн. Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 26.03.2013 року адміністративний позов фізичної особи-підприємця [PERSON] задоволено. Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, 11.04.2013 року державна податкова інспекція у Ленінському районі м. Миколаєва Миколаївської області Державної податкової служби подала апеляційну скаргу на вказану постанову суду. Апелянт зазначає, що вказана постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. В своїй апеляційній скарзі ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва Миколаївської області ДПС посилалась на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку стосовно того, що позивач не повинен нести відповідальність, передбачену ст. 20 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», оскільки на нього розповсюджується дія ст. 6 зазначеного Закону. Податковий орган зазначив, що постановою Миколаївського окружного адміністративного суду по справі № 2-а-1927/12/1470, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду, було відмовлено у задоволенні позову ФОП [PERSON] до ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва про зобов'язання видати Свідоцтво платника єдиного податку, що підтверджує правомірність дій ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва по невидачі позивачу Свідоцтва платника єдиного податку за 1 квартал 2012 року. Зважаючи на зазначене податковий орган вважає, що виявлені під час проведення фактичної перевірки порушення вимог діючого законодавства відповідають фактичним обставинам справи, а тому прийняте податкове повідомлення-рішення є правомірним і скасуванню не підлягає. На підставі викладеного ставиться питання про скасування постанови Миколаївського окружного адміністративного суду від 26.03.2013 року та постановлення нової, якою відмовити у задоволенні позовних вимог ФОП [PERSON] Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав: Судом першої інстанції встановлено, що 14.03.2012 року державною податковою службою у Миколаївській області була проведена фактична перевірка господарської одиниці (відділу), розташованого за адресою: [ADDRESS], де здійснює підприємницьку діяльність ФОП [PERSON] щодо дотримання порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, патентів, свідоцтв, у тому числі свідоцтв про державну реєстрацію, виробництва та обігу підакцизних товарів. За результатами проведеної перевірки складено акт від 14.03.2012 року, на підставі якого ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва було прийнято податкове повідомлення-рішення № 0000222303 від 04.04.2012 року про застосування до ФОП [PERSON] штрафних (фінансових) санкцій на суму 130701 грн. за порушення п.п. 1,12 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг». В акті перевірки податковий орган посилався на порушення позивачем вимог Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», що виразилось у неведенні обліку товарних запасів за місцем їх реалізації та зберігання на суму 65 350 грн. Не погоджуючись з прийняти податковим повідомленням-рішенням, ФОП [PERSON] оскаржив його до суду. Колегія суддів суду апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно задоволення позовних вимог ФОП [PERSON], зважаючи на наступне: Відповідно до пункту 12 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» суб'єкти підприємницької діяльності, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг зобов'язані вести у порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, здійснювати продаж лише тих товарів, які відображені в такому обліку, за винятком продажу товарів особами, які відповідно до законодавства оподатковуються за правилами, що не передбачають ведення обліку обсягів реалізованих товарів (наданих послуг). За порушення цієї вимоги Закону, до суб'єктів підприємницької діяльності, що здійснюють реалізацію товарів, які не обліковані у встановленому порядку, застосовується фінансова санкція у розмірі подвійної вартості не облікованих товарів за цінами реалізації, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів громадян згідно ст. 20 даного Закону. Статтею 6 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» передбачено, що облік товарних запасів фізичною особою - суб'єктом підприємницької діяльності ведеться у порядку, визначеному чинним законодавством, а юридичною особою (її філією, відділенням, іншим відокремленим підрозділом) -у порядку, визначеному відповідним національним положенням (стандартом) бухгалтерського обліку. Облік ведеться з урахуванням особливостей, встановлених для суб'єктів малого підприємництва. Обов'язок із ведення обліку товарних запасів не застосовується до осіб, які відповідно до законодавства оподатковуються за правилами, що не передбачають ведення обліку придбаних або проданих товарів. Як встановлено судом першої інстанції, 25.01.2012 року ФОП [PERSON] подав до ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва заяву про застосування спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності, однак, 03.02.2012 року ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва було відмовлено позивачеві у застосування спрощеної системи оподаткування з посиланням на те, що суб'єкти господарювання, які здійснюють реалізацію дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння не мають право на застосування спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності. У зв'язку з отриманою відмовою ФОП [PERSON] звернувся до адміністративного суду з позовом про зобов'язання ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва видати йому Свідоцтво платника єдиного податку. Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 10.05.2012 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 24.01.2013 року, у задоволенні позовних вимог ФОП [PERSON] було відмовлено. З матеріалів справи вбачається, що 15.06.2012 року державною податковою інспекцією у Ленінському районі м. Миколаєва було видано ФОП [PERSON] Свідоцтво платника єдиного податку Серії [NUMBER] лише на такий вид господарської діяльності як 68.20 - надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. При цьому, 06.07.2012 року до Свідоцтво платника єдиного податку Серії [NUMBER], виданого ФОП [PERSON] було внесено доповнення про здійснення позивачем такого виду діяльності як 47.77 - роздрібна торгівля годинниками та ювелірними виробами в спеціалізованих магазинах, 47.19 - інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах. Зазначене доповнення було внесено на підставі заяви від 06.07.2012 року № 9264/10. Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що у період проведення перевірки позивач не перебував на спрощеній системі оподаткування. В акті перевірки податковим органом також здійснено відмітку про відсутність у ФОП [PERSON] свідоцтва платника єдиного податку. В свою чергу, згідно вимог Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від обов'язку вести облік товарних запасів звільнені, зокрема, особи, які перебувають на спрощеній системі оподаткування, оскільки оподаткування за такою системою не передбачає ведення обліку придбаних або проданих товарів. Зважаючи на зазначене, та враховуючи те, що на момент проведення перевірки позивач не перебував на спрощеній системі оподаткування при здійсненні роздрібної торгівлі годинниками та ювелірними виробами в спеціалізованих магазинах, тому не був звільнений від обов'язку ведення обліку товарних запасів за місцем їх реалізації. Поряд з цим суб'єкти підприємницької діяльності, які не перебували на спрощеній системі оподаткування, відповідно до вимог пункту 12 статті 3 та статті 6 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», були зобов'язані вести облік товарних запасів у порядку, визначеному чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством. Таким чином, посилання позивача на те, що він не мав обов'язку вести облік товарних запасів є необґрунтованим. В свою чергу, з додатку до акту перевірки (відомості) вбачається, що документи щодо оприбуткування, реалізації та наявності фактичних залишків товарно-матеріальних цінностей під час проведення перевірки посадовим особам органу державної податкової служби не надавались. Посадовими особами податкового органу здійснено відмітку про те, що жодного документу щодо ведення обліку товарних запасів позивачем надано не було, що, зокрема, підприємцем не спростовано. Надання первинних документів у підтвердження ведення обліку товарних запасів до суду першої інстанції не може прийматись до уваги, оскільки відсутні докази надання їх посадовим особам податкового органу саме у час проведення фактичної перевірки. Зважаючи на все вищезазначене колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що державною податковою інспекцією у Ленінському районі м. Миколаєва було правомірно застосовано до позивача штрафні санкції за порушення п.12 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», а тому прийняте податкове повідомлення-рішення № 0000222303 від 04.04.2012 року в частині застосування санкцій за неведення обліку товарів за місцем їх реалізації на суму 130700 грн. скасуванню не підлягає. Оскільки судом першої інстанції при повному встановленні фактичних обставин справи порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, постановлене судове рішення на підставі ст. 202 КАС України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Результат розгляду: denied