Рішення адміністративного суду від 2014-03-25 00:00:00+02

01.09.2010 року управління Пенсійного фонду України у м. Хуст та Хустському районі Закарпатської області звернулося до суду з позовом до Хустського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства, в якому просить стягнути з відповідача 113 901, 66 грн. недоїмки на користь управління Пенсійного фонду України у м. Хуст та Хустському районі Закарпатської області. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що Хустське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства здійснюючи нарахування та виплату заробітньої плати нарахувало та задекларувало в щомісячних розрахунках за червень 2010 року - 59 500, 47 грн. та липень 2010 року - 54 401, 19 грн. Оскільки відповідач не сплатив самостійно нараховані страхові внески у строки визначені ч.6 ст.20 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", то вони стали вважатися простроченою заборгованістю із сплати страхових внесків (недоїмкою). Посилається на те, що відповідач в добровільному порядку не погасив заборгованість по сплаті недоїмки, а тому така підлягає стягненню на користь управління Пенсійного фонду України в м.Хуст та Хустському районі Закарпатської області в судовому порядку. Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 січня 2011 року позовні вимоги задоволено повністю. Стягнено із Хустського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства на користь управління Пенсійного фонду України у м. Хуст та Хустському районі 113 901, 66 грн. недоїмки. Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що відповідач здійснюючи нарахування та виплату заробітної плати нарахувало та задекларувало в щомісячних розрахунках за червень 2010 року - 59 500, 47 грн. та липень 2010 року - 54 401, 19 грн. Оскільки відповідач не сплатив самостійно нараховані страхові внески у строки визначені ч. 6 ст. 20 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", то вони стали вважатися простроченою заборгованістю із сплати страхових внесків (недоїмкою). Оскільки відповідач в добровільному порядку не сплатив заборгованість по сплаті недоїмки до управління Пенсійного фонду України в м. Хуст та Хустському районі Закарпатської області, тому така підлягає стягненню в судовому порядку. Не погодившись з постановою суду першої інстанції, Хустське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства оскаржило її, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 січня 2011 року та прийняти нову постанову, якою відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт зазначає, що підставою для апеляційного оскарження судового рішення є невідомі раніше суду обставини в зв'язку з відсутністю відповідача при розгляду справи у першій інстанції - порушення господарським судом Закарпатської області провадження у справі про банкрутство Хустського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства за заявою управління Пенсійного фонду України в м. Хуст та Хустському районі Закарпатської області. Тією ж ухвалою від 28 вересня 2010 року справа № 10/97 господарський суд ввів мараторій на задоволення вимог кредиторів. Апелянт посилається на те, що згідно ст.1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" мораторій на задоволення вимог кредиторів - зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію. Відповідно до п.4 ст.12 зазначеного Закону, протягом дії мараторію на задоволення вимог кредиторів, забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства. За відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки таку може бути вирішено на основі наявних у ній доказів (ч. 1 ст. 197 КАС України із змінами і доповненнями, внесеними згідно із Законом України від 07.07.2010 року N 2453-VI), що є достатнім для розгляду даної справи. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав. Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що Хустське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства, як юридична особа, є страхувальником та зобов'язане сплачувати страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування. У відповідності до Преамбули Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закону) (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом. Статтею 1 Закону визначено що під поняттям страхових внесків слід розуміти кошти відрахувань на соціальне страхування та збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, сплачені згідно із законодавством, що діяло раніше; кошти, сплачені на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування відповідно до цього Закону. Згідно ч. 2 ст. 5 Закону передбачено, що виключно цим Законом визначається порядок нарахування, обчислення та сплати страхових внесків, стягнення заборгованості за цими внесками. Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону страхувальник зобов'язаний нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески. Частиною 6 статті 19 Закону передбачено, що страхові внески нараховуються на суми, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також незалежно від того, чи були зазначені суми фактично виплачені після їх нарахування до сплати. У відповідності до ч. 6 ст. 20 Закону страхувальники зобов'язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Згідно ч. 12 цієї статті страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків. Частиною першою та другою статті 106 Закону передбачено, що у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків страхувальники зобов'язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Суми страхових внесків своєчасно не нараховані та/або не сплачені страхувальниками у строки, визначені статтею 20 цього Закону, в тому числі обчислені територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених частиною третьою статті 20 цього Закону, вважаються простроченою заборгованістю із сплати страхових внесків (далі - недоїмка) і стягуються з нарахуванням пені та застосуванням фінансових санкцій. Відповідно до ч.3 ст.106 Закону територіальні органи Пенсійного фонду за формою і у строки, визначені правлінням Пенсійного фонду, надсилають страхувальникам, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Пунктом 2 ч. 9 ст.106 Закону встановлено, що за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) страхувальниками страхових внесків у тому числі донарахованих страхувальниками або територіальними органами Пенсійного фонду, накладається штраф у розмірі 10 відсотків своєчасно не сплачених сум. Одночасно, на суми своєчасно не сплачених (не перерахованих) страхових внесків і фінансових санкцій нараховується пеня в розмірі 0,1 відсотка зазначених сум коштів, розрахована за кожний день прострочення платежу. Розрахунок фінансових санкцій та пені здійснюється не підставі облікових даних картки особового рахунку платника, яка формується за даними звітів (страхувальника) розрахованих та поданих ним самостійно. Встановлено, що Хустське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарство здійснюючи нарахування та виплату заробітної плати нарахувало та задекларувало в щомісячних розрахунках за червень 2010 року - 59 500, 47 грн. та липень 2010 року - 54 401, 19 грн. Оскільки відповідач не сплатив самостійно нараховані страхові внески у строки визначені ч. 6 ст. 20 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", то вони стали вважатися простроченою заборгованістю із сплати страхових внесків (недоїмкою). За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, відповідач в добровільному порядку не сплатив заборгованість по сплаті недоїмки, а тому така підлягає стягненню в судовому порядку. Разом з тим, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що зазначена заборгованість по сплаті недоїмки підлягає стягненню з Хустського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства на підставі судового рішення, прийнятого за результатами розгляду даної адміністративної справи, виходячи з наступного. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 28 вересня 2010 року Господарським судом Закарпатської області порушено справу про банкрутство Хустського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію. Частиною 4 ст. 12 цього Закону встановлено, що мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів: забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства; не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інші види загальнообов'язкового державного соціального страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів). Відповідно до ч. 1 ст. 14 даного Закону конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, протягом тридцяти днів від дня опублікування в офіційному друкованому органі оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство зобов'язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують. Згідно з ч. 1 ст. 23 цього Закону нарахування неустойки, штрафу, пені, процентів та інших санкцій по всіх видах заборгованості банкрута, що виникла після введення мораторію, припиняється з дня прийняття рішення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури. Наведені норми регулюють правовідносини, які виникли між боржником і кредиторами у зв'язку з неспроможністю боржника виконати після настання встановленого строку існуючі зобов'язання і спрямовані на відновлення платоспроможності боржника або його ліквідації з метою здійснення заходів щодо задоволення визнаних судом вимог кредиторів. Оскільки мораторій запроваджується щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до прийняття рішення про його введення, то і заборона застосування санкцій за невиконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) під час дії мораторію стосується лише зобов'язань, які виникли до введення мораторію. З порушенням провадження у справі про банкрутство не пов'язується завершення підприємницької діяльності боржника, він має право укладати договори та вчиняти інші правочини, у зв'язку з чим у нього виникають права та обов'язки, виконання яких забезпечується на загальних засадах. Як вбачається з позовної заяви та інших матеріалів справи, вимоги управління Пенсійного фонду України у м. Хуст та Хустському районі Закарпатської області до Хустського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства стосуються стягнення заборгованості по сплаті недоїмки за період з червня 2010 року та липня 2010 року, тому право вимоги позивача до відповідача виникло саме з цього часу, тобто до дня порушення провадження у справі про банкрутство, а отже позивач відповідно до ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» є конкурсним кредитором з грошовими вимогами до Хустського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства і повинен був заявити свої грошові вимоги в межах провадження порушеної господарським судом справи про банкрутство відповідача, однак не зробив цього. Тобто стягнення з відповідача спірної заборгованості по сплаті страхових внесків можливе лише в межах справи про його банкрутство, яка розглядається господарським судом, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав стягнення недоїмки в межах даної адміністративної справи, оскільки нормами Господарського процесуального кодексу України та Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачена спеціальна процедура стягнення заборгованості з підприємства, щодо якого порушена справа про банкрутство. За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню, оскільки вона прийнята з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Результат розгляду: denied