Рішення адміністративного суду від 2014-03-18 00:00:00+02

Позивач [PERSON] звернувся з адміністративним позовом до Рівненської митниці Міндоходів про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04.09.2012 року по 13.06.2013 року та відшкодування моральної шкоди в сумі 25 000 грн. В обґрунтування заявленого позову зазначає, що з 25.02.1991 по день звільнення 14.06.2013 року працював у митних органах. Наказом Державної митної служби України від 28.10.2011 року №2385-к було припинено перебування [PERSON] на державній службі за порушення присяги державного службовця відповідно до пункту 6 частини 1 статті 30 закону України «Про державну митну службу». Наказом Державної митної служби України №900-к від 01.06.2013 року поновлено [PERSON] на посаді начальника сектору класифікації товарів відділу контролю митної вартості та класифікації товарів Рівненської митниці, зобов'язано нарахувати та виплатити йому заробітну плату за час вимушеного прогулу. Водночас, Позивач вважає, що виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу було проведено не в повному обсязі, оскільки не оплачено період з 04.09.2012 року по 13.06.2013 року, в результаті чого виникла заборгованість по заробітній платі у сумі 40 056,52 грн. Крім того, вважає, що йому завдано моральних та фізичних страждань діями відповідача, на підтвердження чого надав суду медичні документи щодо свого лікування у період з 24.01.2011 по 11.02.2011 року. Просить стягнути на його користь 25 000 грн. відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Вважають, що зазначена у позові сума підлягає до стягнення з Рівненської митниці Міндоходів. Відповідач адміністративний позов не визнав з підстав, викладених в письмових запереченнях. В судовому засіданні представник відповідача пояснила суду, що наказом Державної митної служби України від 28.10.2011 року №2385-к було припинено перебування [PERSON] на державній службі за порушення присяги державного службовця. Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 09.04.2012 року було задоволено позов [PERSON] до Держмитслужби України та Рівненської митниці, позивача поновлено на посаді, присуджено середній заробіток за час вимушеного прогулу. Рішеннями судів апеляційної (03.09.2012 року) та касаційної інстанцій (26.11.2013 року) постанову суду першої інстанції залишено в силі. 01.06.2013 року Держмитслужбою України видано наказ №900-к про поновлення [PERSON] на посаді начальника сектору класифікації товарів Рівненської митниці. Зазначений наказ отримано Рівненською митницею Міндоходів 06.06.2013 року, та 07.06.2013 року за вих. №01/57-02-3179 направлено повідомлення [PERSON] про поновлення його на посаді та запропоновано з'явитись у сектор персоналу для ознайомлення з наказом та приступити до роботи. 14.06.2013 року [PERSON] прибув у сектор персоналу Рівненської митниці Міндоходів, де його було попереджено про наступне вивільнення відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України. Наказом Рівненської митниці Державної митної служби України №129-к від 20.08.2014 року звільнено [PERSON] з посади начальника сектору класифікації товарів відділу контролю митної вартості та класифікації товарів Рівненської митниці у зв'язку із реорганізацією. Пунктом 2 даного наказу зобов'язано відділ фінансів, бухгалтерського обліку та звітності забезпечити проведення розрахунку із [PERSON] станом на 20 серпня 2013 року та виплати йому компенсації за невикористану щорічну відпустку тривалістю 2 календарних дні за період роботи з 29.10.2011 по 28.10.2012 року та тривалістю 36 календарних днів за період роботи з 29.10.2012 по 20.08.2013 року та вихідну допомогу в розмірі середньомісячного заробітку, відповідно до статті 44 КЗпП України. Зазначає, що відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Відповідно до Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Мінфіну України від 24.05.1995 №88 первинними документами є документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Пунктом 2.17.15 Наказу Міндоходів України від 30 грудня 2013 року № 888 «Про функціональні повноваження структурних підрозділів територіальних органів Міндоходів», до функцій Служби фінансово-економічної роботи та бухгалтерського обліку митниці віднесено, зокрема, забезпечення повноти і достовірності даних підтвердних документів, які формуються та подаються в процесі казначейського обслуговування. Зважаючи на ту обставину, що Рівненська митниця Міндоходів (та Державна митна служба України) продовжували процедуру судового оскарження рішення суду першої інстанції до судів апеляційної та касаційної інстанцій, виплата коштів за час вимушеного прогулу Позивачеві проводилась виключно на підставі виконавчих листів. На звернення Позивача від 01.10.2013 року б/н, Рівненською митницею Міндоходів листом №01.1/1-57-05-2756 від 14.10.2013 року повідомлено, що невиконані виконавчі документи щодо Позивача у Рівненської митниці відсутні. При цьому, згідно наявних у митниці підстав та документів, виплачено Позивачу середній заробіток за один місяць в сумі 4404,00 грн. на підставі виконавчого провадження №27555951 від 13.07.2011. Крім того, Рівненською митницею Міндоходів було здійснено на користь Позивача наступні виплати: 19.07.2011 р. за платіжним дорученням №567 виплачено 4 404,00 грн.; 11.05.2012 р. за платіжним дорученням №259 виплачено 21 181,72 грн.; 22.10.2012 р. за платіжним дорученням №822 виплачено 44 250,92 грн. Оплачено листки тимчасової непрацездатності: за період з 15.05.2013 по 12.06.2013 в сумі 1256,72 грн.; за період з 13.06.2013 по 26.06.2013 в сумі 484,93 грн.; за період з 13.08.2013 по 19.08.2013 в сумі 274,00 грн. 22.07.2013 року Позивачеві надано 3 (три) пільгові путівки на санаторно-курортне лікування, за які ним сплачено 12 222,00 грн., виплачено компенсацію за невикористану відпустку в кількості 36 днів - 5006,68 грн. та вихідну допомогу в сумі 1147,00 грн. Зважаючи на вищевикладене, представник Відповідача просить суд піддати критичній оцінці твердження Позивача про завдання йому митницею збитків та душевних страждань. Вимоги [PERSON] про відшкодування йому моральної шкоди в сумі 25000 грн. вважає необгрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. Покликається також на норми ст.237-1 КЗпП України щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди, норми статей 23 та 1167 Цивільного кодексу України, якими встановлені підстави та випадки, у яких відшкодуванню підлягає моральна шкода, жодна із яких, на думку відповідача позивачем не доведена. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, суд прийшов до висновку, що адміністративний позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Судом встановлено, що Наказом Державної митної служби України від 28.10.2011 року №2385-к було припинено перебування [PERSON] на державній службі за порушення присяги державного службовця відповідно до пункту 6 частини 1 статті 30 закону України «Про державну митну службу» (а.с. 6-8). Не погоджуючись із звільненням, Позивач оскаржив зазначений наказ у судовому порядку. В результаті розгляду справи, Рівненським окружним адміністративним судом 09.04.2012 року було задоволено позов [PERSON] до Держмитслужби України та Рівненської митниці, позивача поновлено на посаді, присуджено середній заробіток за час вимушеного прогулу. 03.09.2012 року Житомирським апеляційним адміністративним судом вказане рішення було залишено в силі (а.с. 9-10). Вищим адміністративним судом України 26.11.2013 року постанову суду першої інстанції залишено в силі. Водночас, рішення суду в частині поновлення [PERSON] на посаді начальника сектору класифікації товарів відділу контролю митної вартості та класифікації товарів Рівненської митниці, фактично було виконано лише 01.06.2013 року шляхом видання наказу Державної митної служби України №900-к. Згідно наказу Рівненської митниці №129-к від 20.08.2013 року зобов'язано нарахувати та виплатити Позивачу заробітну плату за час вимушеного прогулу. У позовній заяві Позивач ствердив, що йому було оплачено вимушений прогул лише за період з 29 жовтня 2011 року по 03 вересня 2012 року (дата постановлення рішення судом апеляційної інстанції). А вимушений прогул з 04 вересня 2012 року по 13 червня 2013 року (тобто дату фактичного поновлення на роботі) оплачено не було. У зв'язку із наведеним, [PERSON] звернувся до суду із адміністративним позовом про стягнення недоплачених коштів. Під час розгляду даної справи судом встановлено, що Відповідачем на користь Позивача було проведено ряд виплат. Позивач у судовому засіданні підтвердив отримання ним коштів. Водночас, судом встановлено, що розрахунок кількості неоплачених роботодавцем днів Позивачем зроблено невірно, а саме - двічі враховано дні тимчасової непрацездатності, оплати за якими проведені митницею згідно листків непрацездатності №248975 (період з 15.05.2013 по 12.06.2013) та №249277 (період з 13.06.2013 по 27.06.2013). Відповідно, до оплати підлягають 172 робочих дні, середньоденний заробіток Позивача при цьому становить 209,72 грн. Таким чином середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04.09.2012 по 13.06.2013 року становить 36071,84 грн., що підтверджується Службовою запискою від 18.03.2014 року (а.с. 35), з якою також погодився позивач та його представник у судовому засіданні. Відповідно до ч.2 статті 14 КАС України, постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Згідно ч.1 статті 255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.256 КАС України постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно. Відповідно до вимог ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до ст. 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Таким чином, підставою для виплати незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу є затримка власником або уповноваженим ним органом виконання рішення про поновлення на роботі. Враховуючи, що Позивач був поновлений на роботі лише 01.06.2013 року, суд приходить до висновку, що позивачем правомірно заявлено вимоги щодо стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду. Згідно з довідкою Рівненської митниці від 18.03.2014 року №05/49-325, середньоденна заробітна плата Позивача складає 209,72 грн. Кількість неоплачених днів вимушеного прогулу (за період з 04.09.2012 по 13.06.2013 року, за виключенням днів тимчасової непрацездатності) складає 172 дні. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу, недоплачений Позивачеві, становить 36071,84 грн. (172 дні по 209,72 грн.) За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимоги Позивача [PERSON] про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 04.09.2012 по 13.06.2013 року у розмірі 36071,84 грн. Водночас, щодо позовної вимоги про стягнення на користь Позивача коштів за завдану йому моральну шкоду то суд дослідивши обставини справи та наявні у справі докази, приходить до висновку про її безпідставність виходячи із наступного. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 (Із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року N 5, від 27 лютого 2009 року N 1) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При цьому, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. При застосуванні норм КЗпП щодо порядку розгляду трудових спорів у справах про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові у зв'язку з виконанням трудових обов'язків, суди повинні виходити з того, що за змістом ст. 4401 ЦК та інших норм законодавства, що регулюють ці правовідносини, заподіяна моральна (немайнова) шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Доводи Позивача щодо проходження лікування у період з 24.01.2011 по 11.02.2011 року не є належними та допустимими доказами по даній справі, оскільки судом встановлено, що наказ про звільнення Позивача з державної служби за порушення присяги оскаржувався ним у судовому порядку і питання про відшкодування моральної шкоди Позивачем не ставилось. Невиплата Позивачу заробітної плати за час вимушеного прогулу з 04.09.2012 року по 13.06.2013 року у будь-якому разі не могла заподіяти моральну шкоду у січні-лютому 2011 року, докази щодо якої надано Позивачем. Відтак, доводи Позивача щодо відшкодування йому моральної шкоди, викладені в позовній заяві, є необґрунтованими і не підтвердились під час розгляду даної адміністративної справи належними та допустимими доказами. Отже, в суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог у цій частині слід відмовити. Сторонами не було понесено судових витрат.

Результат розгляду: partial