Рішення адміністративного суду від 2014-02-11 00:00:00+02

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача в якому просив: визнати незаконними та скасувати податкові повідомлення-рішення №42/17 від 08.02.2011 року та №43/17 від 08.02.2011 року. Постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 30.12.2013 року адміністративний позов задоволено повністю: визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення - рішення № 42/17 від 08.02.2011 року про донарахування позивачу податку на додану вартість у сумі 54 766,00 грн. та штрафних санкцій з цього виду податку у сумі 15 561,50 грн. та № 43/17 від 08.02.2011 року про донарахування 41 924,05 грн. податку з доходів від підприємницької діяльності та 10 481,02 грн. штрафних санкцій. Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити повністю. Представник відповідача підтримав апеляційну скаргу. Позивач в судове засідання не з'явився, про час та дату слухання справи повідомленні належним чином. Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач знаходиться на податковому обліку в Новоселицькій МДПІ з 21.09.2007 року, 01.01.2008 року по 30.09.2010 року перебував на спрощеній системі оподаткування та був платником єдиного податку. В період з 29.12.2010 року по 10.01.2011 року відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку дотримання позивачем вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2008 року по 30.09.2010 року, про що складено акт № 28/17-007/[NUMBER] від 24.01.2011 року. В ході перевірки встановлено такі порушення: розділу IV декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян" №13-92 від 26.12.1992 року - невірне визначення суми отриманого чистого доходу від здійснення підприємницької діяльності, в результаті чого донараховано податку в сумі 41 924,05 грн.; п.п. а) п.19.1. ст. 19 Закону України №889-ІУ від 22.05.2003 року "Про податок з доходів фізичних осіб" п. 6 ст. 128 ГК України та п. 8 Порядку видачі свідоцтва про сплату єдиного податку, затвердженого наказом ДПА України від 29.10.1999 року № 599, зареєстрованого в МЮ України 02.11.1999 р. за № 752/4045 - неналежне ведення обліку доходів та витрат за період з 01.01.2008 року по 30.09.2010 року; п.п. 4.1.4. а) п. 4.1. ст. 4 Закону України від 21.12.2000 року № 2181-Ш "Про порядок погашення зобов'язання платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" та п.п. б) п. 2.1. ст. 2 Закону України "Про податок на додану вартість" №168/97-ВР від 03.04.1997 року зі змінами та доповненнями - не подання декларації з ПДВ за листопад, грудень 2009 року, січень-вересень 2010 року. Як вбачається з акту перевірки, донарахування податку з доходів фізичних осіб та ПДВ здійснено відповідачем, виходячи з висновку про перевищення обсягу виручки від реалізації товарів ( робіт, послуг), яке виникло внаслідок неврахування в обліку доходів грошових коштів, які в безготівковому порядку надійшли на рахунок позивача в банку ВАТ КБ "Надра". Внаслідок чого в акті перевірки було встановлено, що фактична сума виручки за 2009 рік становить 549 489,0 грн., а позивачем задекларовано - лише 499 528,73 грн. На вказаний акт перевірки позивачем 31.01.2011 року було подано письмове заперечення. Проте останнє не було прийнято до уваги відповідачем, що підтверджується листом №1109/10/17-007 від 03.02.2011 року "Про результати розгляду заперечення до акту № 28/17-007/[NUMBER] від 24.01.2011 року". Доводи позивача про необґрунтоване зарахування до складу виручки суми фінансової допомоги у сумі 32 000 грн. відхилено з посиланням на те, що Договір від 01.04.2009 р. не є первинним бухгалтерським документом, що підтверджує факт отримання грошових коштів, а в банківський виписці вказано призначення платежу при перерахуванні цієї суми - "оплата за товари". Походження решти суми перевищення граничного розміру виручки 17489,0 грн. не роз'яснено. За наслідками акту перевірки відповідачем було прийнято: податкове повідомлення - рішення №42/7 від 08.02.2011 року про донарахування позивачу з доходів, отриманих в 2010 році, податку на додану вартість у сумі 54 766,0 грн. та штрафних санкцій з цього виду податку у сумі 15561.50 грн.; податкове повідомлення-рішення № 43/7 від 08.02.2011 року про донарахування 41 924,05 грн. податку з доходів від підприємницької діяльності за 2010 рік та 10 481,02 штрафних санкцій. Дана справа розглядалася судами неодноразово. Так, постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 01.11.2011 року адміністративний позов задоволено у повному обсязі. Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 29.02.2012 року апеляційну скаргу відповідача задоволено повністю, а постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 01.11.2011 року скасовано та прийнято нову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю. Ухвалою Вищого адміністративного суду від 19.06.2013 р. касаційну скаргу позивача задоволено частково. Вказані постанови скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачем за підсумками 2009 року не перевищено гранично допустимий розмір 500 000 грн. виручки від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг). Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, з таких підстав. Як слідує з матеріалів справи єдиною підставою прийняття оскаржуваних рішень податкового органу є перевищення обсягу виручки від реалізації товарів ( робіт, послуг), яке виникло внаслідок неврахування в обліку доходів грошових коштів, які в безготівковому порядку надійшли на рахунок позивача в банку ВАТ КБ "Надра", ВАТ "Райффанзен банк Аваль". Наведене спричинило порушення норм ч. 5 п. 1 Указу Президента України №727/98 від 03.07.1998 року "Про спрощену систему оподаткування, обліку і звітності суб'єктів підприємництва" по-скільки з моменту перевищення загальної суми позивач не перейшов за загальну систему оподаткування. Колегія суддів погоджується з встановленими порушення податкового законодавства позивачем, з таких підстав. Указом Президента України "Про спрощену систему оподаткування , обліку і звітності суб'єктів підприємництва" №727/98 від 03.07.1998 року (далі - Указ) запроваджено спрощену систему оподаткування. Пункт 1 Указу надає фізичним особам право перебувати на такий системі оподаткування за умови, що вони здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи, у трудових відносинах з ними перебувають не більше 10 осіб ( включаючи членів їх сімей) та обсяг виручки від реалізації продукції ( товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 тисяч гривень. Відповідно до ч. 5 п. 1 Указу виручкою від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) вважається сума, фактично отримана суб'єктом підприємництва на розрахунковий рахунок або (та) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг) . Згідно п. 6 Указу суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником інших податків, в тому числі податку на додану вартість та податку на доходи фізичних осіб (для фізичних осіб-суб'єктів малого підприємництва). Згідно п. 5 Указу у разі порушення вимог, установлених п. 1 цього Указу, платник єдиного податку повинен перейти на загальну систему оподаткування, обліку і звітності, починаючи з наступного звітного періоду (кварталу). Суб'єкти малого підприємництва несуть відповідальність за правильність обчислення, своєчасність подання розрахунків та сплату сум єдиного податку згідно із законодавством України. Якщо суб'єкт підприємницької діяльності, який обрав спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, отримує доходи за умов, відмінних ніж встановлено Указом для провадження спрощеної системи оподаткування, зокрема, якщо дохід (виручка) перевищує 500 тис. грн. на рік, то сума такого перевищення підлягає оподаткуванню у порядку, встановленому розділом IV Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 № 13-92 "Про прибутковий податок з громадян" (який був чинним на час виникнення спірних відносин). Згідно зі ст. 13 розділу IV Декрету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян" оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручка у грошовій та натуральній формі) i документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу. У разі перевищення граничного розміру виручки у платника єдиного податку виникає як обов`язок переходу у наступному податковому періоді на загальну систему оподаткування, так і обов'язок оподаткування суми такого перевищення у порядку, встановленому розділом IV Декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян", який, згідно із п. 22.10 ст. 22 Прикінцеві положення Закону України від 22.05.2003 № 889-IV "Про податок з доходів фізичних осіб", застосовується з урахуванням положень пункту 9.12 статті 9 цього Закону. Пунктом 1.2 статті 1 Закону № 889-IV встановлено, що дохід - це сума будь-яких коштів, вартість матеріального і нематеріального майна, інших активів, що мають вартість, у тому числі цінних паперів або деривативів, одержаних платником податку у власність або нарахованих на його користь, чи набутих незаконним шляхом у випадках, визначених цим Законом, протягом відповідного звітного податкового періоду з різних джерел як на території України, так і за її межами. Тобто, кваліфікуючою ознакою доходу є його вартісна ознака, а не факт реєстрації або навіть здійснення певного виду діяльності. Відповідно до підпункту 9.12.1 п. 9.12 ст. 9 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" оподаткування доходів, отриманих фізичною особою від продажу нею товарів (надання послуг, виконання робіт) у межах її підприємницької діяльності без створення юридичної особи, а також фізичною особою, яка сплачує ринковий збір, здійснюється за правилами, встановленими спеціальним законодавством з цих питань, з урахуванням норм цього пункту. Інші доходи, ніж визначені у підпункті 9.12.1, отримані вказаними фізичними особами, оподатковуються згідно з підпунктом 9.12.2 зазначеного пункту за загальними правилами, встановленими цим Законом для платників податку, що не є такими суб'єктами підприємницької діяльності. Відтак, оподаткування доходів суб'єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку, отриманих з порушенням умов перебування на спрощеній системі оподаткування, має здійснюватись із застосуванням встановлених Законом України "Про податок з доходів фізичних осіб" правил загальної системи оподаткування для платників податків, що не є такими суб'єктами підприємницької діяльності. Діюче податкове законодавство не містить норм, які б звільняли від оподаткування доходи, одержані фізичною особою суб'єктом підприємницької діяльності у разі порушення умов Указу Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" в частині перевищення встановленого максимального рівня доходів. Загальними правилами, за якими оподатковуються доходи фізичних осіб, є наступні норми законодавства. Підпунктом 4.2.8. п. 4.2. ст. 4 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" передбачено, що до складу загального місячного оподатковуваного доходу включається оподатковуваний дохід (прибуток), не включений до розрахунку загальних оподатковуваних доходів попередніх податкових періодів та самостійно виявлений у звітному періоді платником податку або нарахований податковим органом згідно із законом. Стаття 8 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" визначено, що незалежно від того, чи доходи фізичної особи нараховані податковим агентом чи не податковим агентом, зобов'язує таку фізичну особу включити суму неоподаткованих доходів до складу загального річного оподатковуваного доходу та подати річну декларацію з цього податку. Статтею 4 Указу Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" передбачено, що спрощена система оподаткування, обліку та звітності для суб'єктів малого підприємництва може застосовуватися поряд з діючою системою оподаткування, обліку та звітності, передбаченою законодавством, на вибір суб'єкта малого підприємництва. Тобто, загальна система оподаткування та спрощена система оподаткування поняття не взаємовиключні та можуть бути застосовані до платника податків в одному звітному періоді. Як слідує з рішення Вищого адміністративного суду України від 19.06.2013 року скасовуючи постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 01.11.2011 року, постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 29.02.2012 року касаційний суд виходив з того, що суди першої та апеляційної інстанцій при вирішенні даної справи не дослідили обставини щодо перевищення платником єдиного податку граничного розміру виручки у певному звітному періоді, а саме, не встановили дату здійснення господарських операцій, які зумовили перевищення розміру виручки, визначеного статтею 1 Указу, не вивчили необхідність включення отриманих сум до складу виручки, не перевірили правильність розрахунку податковим органом суми податку та штрафних санкцій. Суд апеляційної інстанції, погодившись із визначеною податковим органом сумою перевищення у розмірі 49 489,00 грн., залишив поза увагою склад та походження такої суми, не зваживши на те, що вона частково складається із суми, одержаної за договором позики (32 000,00 грн.), поза як інша її частина (17 960,27 грн.) жодними доказами та дослідженнями не підтверджена. Щодо суми 49489,00 грн. слід зазначити, що сума перевищення складається із суми яка надійшла від ВАТ "Припрутської ПМК-152" - 10.09.2009 року суми 40000,00 грн. та частково із суми, яка надійшла від ВАТ "Припрутської ПМК-152" в розмірі 9489,0 грн. (частина із 30000,00 грн., яка надійшла від ВАТ "Припрутської ПМК-152" - 20.08.2009 року), що в свою чергу складає суму перевищення. Даний факт не заперечується позивачем, що на рахунок позивача надійшли вказані суми в АТ "Райффайзен Банк Аваль" та Філія ВАТ КБ "Надра". Окрім того, вказані суми підтверджуються виписками банку та звіркою між позивачем та ВАТ "Припрутської ПМК-152". Щодо стосується законності включення до складу валових доходів суми коштів, яка надійшла від ПП [PERSON] на р/р позивача в розмірі 32000 грн. апеляційний суд виходить з наступного. В обґрунтування позовних вимог позивачем до матеріалів справи надано договір від 01.04.2009 року між позивачем та СПД [PERSON], на умовах якого позивач отримав безвідсоткову поворотну фінансову допомогу у сумі 32 000 грн. Відповідно до норм ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другої стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір є укладеним з моменту передання грошей. Грошові кошти у сумі 32000 грн. надійшли на банківський рахунок позивача в ВАТ КБ "Надра" 06.04.2009 року. Згідно виписки про рух коштів на банківському рахунку позивача в ВАТ КБ "Надра" вказані кошти надійшли з призначенням платежу - за матеріали згідно рахунку - фактури б/н від 03.04.2009 року. 06.04.2009 року ПП [PERSON] письмово повідомив позивача про помилку в призначенні платежу при перерахуванні вказаної суми та просив зарахувати правильне призначення платежу згідно з договором позички від 01.04.2009 року "безвідсоткова фінансова допомога згідно договору позички від 01.04.2009 року". Письмове повідомлення отримано позивачем 06.04.2009 року, про що свідчить його власноручна відмітка. Отримані від ПП [PERSON] як безвідсоткова фінансова допомога грошові кошти у сумі 32000 грн. було повернуто позивачем 17.02.2011 року, що підтверджується платіжним дорученням №1 ВАТ РБ "Аваль" від 17.02.2011 року. Згідно ч. 2 ст. 1087 ЦК України розрахунки за участю фізичних осіб, пов'язані із проведенням ними підприємницької діяльності здійснюються в безготівковій формі. Відповідно до ч. 4 ст. 1088 ЦК України порядок здійснення безготівкових розрахунків регулюється цим кодексом, законом та банківськими правилами. Відповідно до ч. 2 ст. 1090 ЦК України банк не має права робити виправлення в платіжному дорученні клієнта. Відповідно до п. 2.3. "Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті" №22 відповідальність за правильність заповнення реквізитів розрахункового документу несе особа, яка оформила цей документ і подала його обслуговуючому банку. Згідно п. 2.9. Інструкції банк не має права робити виправлення в розрахункових документах клієнта. Листом НБУ від 09.06.2011р. №25-111/1438 визначено, що після списання коштів з рахунку платника питання щодо уточнення інформації, зазначеної в реквізиті "Призначення платежу", вирішується сторонами без участі банку. Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що отримана позивачем від ПП [PERSON] позика у сумі 32 000 грн. не підпадає під визначення виручки, що міститься в ч. 5 п. 1 Указу Президента України №727/98 від 03.07.1998 р. "Про спрощену систему оподаткування, обліку і звітності суб'єктів підприємництва", а тому і не підлягає зарахуванню до граничного обсягу виручки позивача за 2009 рік, а тому позивачем правомірно не включено до складу виручки грошові кошти, отримані від ПП [PERSON] за договором позички від 01.04.2009 року. Колегія суддів критично оцінює такий висновок, оскільки призначення платежу [PERSON] визначив як оплату за матеріали згідно рахунку-фактури б/н від 03.04.2009 року. Окрім того, вказаного договору та листа не було надано під час проведення документальної позапланової перевірки позивача, а лише надано до матеріалів адміністративної справи. Відтак з наведеного не можна дійти висновку що вказаний договір, а також лист [PERSON] про помилкове визначення призначення платежу був складений до перевірки податковим органом, а не після, з метою ухилення від оподаткування. Також заслуговує на увагу те, що на вказаний лист підприємця [PERSON] від 05.04.2009 року позивач провів належний перерахунок заборгованості лише 17.02.2011 року тобто після проведеної перевірки та до оскарження рішень податкового органу в судовому порядку. Відповідно до статті 4 Указу (за змістом якої за результатами господарської діяльності за звітний (податковий) період (квартал) суб'єкти малого підприємництва юридичні особи подають до органу державної податкової служби розрахунок про сплату єдиного податку) наказом Державної податкової адміністрації від 28 лютого 2003 року № 98 затверджено Порядок складання Розрахунку сплати єдиного податку суб'єктом малого підприємництва юридичною особою, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 19 березня 2003 року за № 221/7542. Пунктом 5 цього Порядку встановлено, що у рядку 4 "Усього виручка від реалізації" відображається загальна сума коштів, отримана на розрахунковий рахунок або (та) в касу суб'єкта малого підприємництва з урахуванням коштів, отриманих від реалізації основних фондів. Таким чином, кошти, отримані позивачем на його рахунок, у розумінні статті 1 Указу є виручкою від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) та підлягають включенню до об'єкта оподаткування єдиним податком. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03.12.2010 року № 21-39а10. Надаючи оцінку висновку судового експерта, колегія судів виходить з наступного. Відповідно до ч. 5 ст. 82 КАС України, висновок експерта для суду не є обов'язковим, однак незгода суду з ним повинна бути вмотивована в постанові або ухвалі. Як слідує з описової частини висновку судово-економічної експертизи експерт погодився з тим, що отримані від [PERSON] грошові кошти в сумі 32 000 грн. як безвідсоткова фінансова допомога була повернута позивачу в повному обсязі. Проте такий висновок суперечить вказаним положенням законодавства що регулює спірні правовідносини, а саме той факт, що спірна сума була зарахована на рахунок позивача. Оскільки такий висновок не є належним чином вмотивований, то колегія суддів вважає його не належним доказом. Зважаючи на те, що податковим органом достовірно встановлено порушення позивачем вимог Указу Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку і звітності суб'єктів підприємництва" №727/98 від 03.07.1998 року, в наслідок перевищення 500 тисяч гривень загальної суми коштів. Тому встановлені порушення: розділу IV Декрету КМУ "Про прибутковий податок громадян" - невірне визначення суми отриманого чистого доходу від здійснення підприємницької діяльності, в результаті чого донараховано податку з доходів у сумі 41924,05 грн.; п. 19.1 ст. 19 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб"; п. 4.1.4 ст. 4 Закону України №2181 - не подання декларації з ПДВ за листопад-грудень2009р. та січень - вересень 2010р.; п. 7.3.1 ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість" на загальну суму 54766,00 грн. за лютий-вересень 2010 року відповідають вимогам податкового законодавства в спірний період. Відтак при прийнятті спірних рішень податковий орган діяв відповідно до вимог ч. 2 ст. 3 КАС України та ст. 19 Конституції України. З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи відповідача дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм права, які призвели до неправильного вирішення позовних вимог, тобто прийняте рішення не відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і підлягає скасуванню. Відповідно до ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Результат розгляду: denied