Рішення адміністративного суду від 2014-03-21 00:00:00+02

На підставі доручення на проведення позапланової виїзної перевірки (інспекції) Товариства з додатковою відповідальністю «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «СЯЙВО» від 06.09.2013 р. № 80-13/8ФП проведена позапланова виїзна перевірка (інспекція) з питань, викладених у листі Головного управління Міндоходів у Київській області від 19.08.2013 р. № 642/9/10-36-22-03 (вх. № 4205/6 від 27.08.2013 р.) за період з 01.01.2013 р. до 06.09.2013 р. Перевірка тривала з 06.09.2013 р. до 17.10.2013 р. Під час проведення позапланової виїзної перевірки (інспекції) ТДВ «СК «СЯЙВО» було вручено запит про надання документів від 08.10.2013 р. № 80-13/8-1ФП, яким до товариства ставилася вимога про надання необхідних для перевірки документів у строк до 11 год. 00 хв. 10 жовтня 2013 року. Через ненадання на визначену Нацкомфінпослуг дату частини витребовуваних документів, відповідачем було складено акт про правопорушення Товариством з додатковою відповідальністю «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «СЯЙВО» вимог законодавства про фінансові послуги № 1121/13-10/13/8 від 11.10.2013 р., в якому зазначено, що ТДВ «СК «СЯЙВО» порушено вимоги пункту 5.2 розділу V Правил проведення перевірок (інспекції) Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, затверджених розпорядженням Нацкомфінпослуг від 27.11.2012 р. № 2422, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 04.02.2013 р. за № 211/22743, відповідно до якого керівник та посадові особи об'єкта нагляду при проведенні перевірки зобов'язані, зокрема своєчасно надавати інспекційній групі документи для проведення перевірки, повну та достовірну інформацію щодо діяльності об'єкта нагляду у сфері надання ним фінансових послуг. На підставі виявлених в акті порушень, Нацкомфінпослуг до позивача було застосовано захід впливу у формі розпорядження № 3909 від 29.10.2013 р., яким ТДВ «СК «СЯЙВО» приписано усунути порушення законодавства про фінансові послуги та повідомити Нацкомфінпослуг про виконання вимог цього розпорядження з наданням підтверджуючих документів у термін до 05.11.2013 р. (далі - Розпорядження № 3909 від 29.10.2013 р.). В зв'язку з невиконання вимог письмового розпорядження від 29.10.2013 р. № 3909, відповідачем 26.12.2013 р. до ТДВ «СК «СЯЙВО» було застосовано захід впливу у формі Розпорядження № 4744, яким тимчасово зупинено дії ліцензій на право здійснення діяльності з надання фінансових послуг Товариством з додатковою відповідальністю «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «СЯЙВО» (далі - Розпорядження № 4744 від 26.12.2013 р.). Крім того, судом встановлено, що позивачем Розпорядження № 3909 від 29.10.2013 р. було оскаржено в судовому порядку до Окружного адміністративного суду м. Києва. За наслідками розгляду адміністративного позову про визнання протиправним та скасування Розпорядження № 3909 від 29.10.2013 р. Окружним адміністративним судом м. Києва 09.12.2013 р. прийнято постанову про відмову в задоволенні позову Товариству з додатковою відповідальністю «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «СЯЙВО» (справа № 826/18480/13-а). Незгода з Розпорядженням № 4744 від 26.12.2013 р. обумовила позивача звернутись до суду. Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд не погоджується з доводами Товариства з додатковою відповідальністю «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «СЯЙВО», виходячи з наступного. Спірні правовідносини врегульовано нормами Конституції України, Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001 р. № 2664-III (далі - Закон № 2664-III), Закону України «Про страхування» від 07.03.1996 р. № 85/96-ВР (далі - Закон № 85/96-ВР), Положення про застосування Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, заходів впливу за порушення законодавства про фінансові послуги, затвердженого розпорядженням Нацкомфінпослуг від 20.11.2012 р. № 2319, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.12.2012 р. за № 2112/22424 (далі - Положення № 2319) та іншими нормативно-правовими актами. Згідно з ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг встановлені Законом № 2664-III. У відповідності до ст. 39 Закону № 2664-III (в редакції, чинній в момент виникнення спірних правовідносин) у разі порушення законів та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг, національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, застосовує заходи впливу відповідно до закону. Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, обирає та застосовує заходи впливу на основі аналізу даних та інформації стосовно порушення, враховуючи наслідки порушення та наслідки застосування таких заходів. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 Закону № 2664-III Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, може застосовувати такі заходи впливу, як то тимчасово зупиняти або анулювати ліцензію на право здійснення діяльності з надання фінансових послуг. Підпунктом 4 пункту 2.1 розділу II Положення № 2319 Нацкомфінпослуг може застосовувати такі заходи впливу, зокрема, тимчасово зупиняти (обмежувати) або анулювати (відкликати) ліцензію на право здійснення діяльності з надання фінансових послуг. Відповідно до абз. одинадцятого пункту 2.1 розділу II Положення № 2319 повноваження Нацкомфінпослуг щодо обмеження або відкликання ліцензії страховика на право здійснення діяльності з надання фінансових послуг реалізуються відповідно до Закону України «Про страхування». Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 37 Закону № 85/96-ВР Уповноважений орган (Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг) має право видавати приписи страховикам про усунення виявлених порушень вимог законодавства про страхову діяльність, а у разі їх невиконання зупиняти чи обмежувати дію ліцензій цих страховиків до усунення виявлених порушень або приймати рішення про відкликання ліцензій та виключення з державного реєстру страховиків (перестраховиків). Матеріалами справи підтверджено та що не заперечується позивачем, оскаржуване розпорядження винесено виключно з однієї підстави - наявності у позивача невиконаного заходу впливу у вигляді розпорядження Нацкомфінпослуг від 29.10.2013 р. № 3909, за що приписами п. 4 ч. 1 ст. 37 Закону № 85/96-ВР передбачена відповідальність у вигляді зупинення дії ліцензій цих страховиків до усунення виявлених порушень. Таким чином, виходячи з системного аналізу вказаних вище норм права, вбачається, що у відповідача було достатньо приводів і підстав для застосування до позивача такого заходу впливу як тимчасове зупинення дії ліцензій на право здійснення діяльності з надання фінансових послуг ТДВ «СК «СЯЙВО». Крім того, як вбачається з матеріалів справи, не погоджуючись з застосованим до позивача заходом впливу у вигляді розпорядження Нацкомфінпослуг від 29.10.2013 р. № 3909, ТДВ «СК «СЯЙВО» було подано позов до Окружного адміністративного суду м. Києва з вимогами визнати протиправним та скасувати розпорядження Нацкомфінпослуг від 29.10.2013 р. № 3909. Проте, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.12.2013 р. у справі № 826/18480/13-а за позовом ТДВ «СК «СЯЙВО» до Нацкомфінпослуг про визнання протиправним та скасування розпорядження від 29.10.2013 р. № 3909 у задоволенні позову було повністю відмовлено. Вищевказане рішення суду позивачем оскаржено до Київського апеляційного адміністративного суду, про що свідчить копія апеляційної скарги від 25.12.2013 р. Позивач вважає, що оскільки ним оскаржено постанову суду першої інстанції в порядку апеляційного провадження, рішення по результатам якого відсутнє, розпорядження Нацкомфінпослуг від 29.10.2013 р. № 3909 не є чинним до вирішення справи в суді апеляційної інстанції. З приводу зазначеного, суд звертає увагу на те, що рішення про зобов'язання порушника вжити заходів для усунення порушення законодавства про фінансові послуги оформляється письмовим розпорядженням (приписом) Нацкомфінпослуг та набуває чинності з моменту його винесення. Відповідно до ч. 3 ст. 117 Кодексу адміністративного судочинства України подання адміністративного позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб'єкта владних повноважень, але суд у порядку забезпечення адміністративного позову може відповідною ухвалою зупинити дію рішення суб'єкта владних повноважень чи його окремих положень, що оскаржуються. Відповідної ухвали про зупинення дії рішення суб'єкта владних повноважень матеріали справи не містять, а отже, зазначені в розпорядженні Нацкомфінпослуг від 29.10.2013 р. № 3909 вимоги підлягали виконанню. Крім того, суд, надаючи оцінку постанові Окружного адміністративного суду м. Києва у справі № 826/18480/13-а, не може прийняти її до уваги, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України підставами для звільнення від доказування є лише судові рішення, що набрали законної сили. За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що прийняття Нацкомфінпослуг оскаржуваного розпорядження від 26.12.2013 р. № 4744 здійснено на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені нормами чинного законодавства. Частиною 3 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. ст. 69, 70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Під час розгляду справи доводи позивача були спростовані. Натомість, відповідачем доведено правомірність прийнятого ним розпорядження. Враховуючи вищезазначене, суд всебічно, повно та об'єктивно, за правилами, встановленими ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому, в задоволенні позову слід відмовити повністю. Враховуючи положення ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, відшкодування судового збору позивачу не підлягає.

Результат розгляду: denied