Рішення адміністративного суду від 2014-01-21 00:00:00+02

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом в обґрунтування якого зазначив, що він народився 24 липня 1936 року у Вовчанському районі Харківської області. Влітку 1942 року, дізнавшись, що його батько є комуніст та воює в Радянській армії, фашисти спалили у с. Революційному будинок, в якому проживали він та його родина. Його, мати, брата та сестру відправили спочатку в фільтраційний фашистський табір у м. Харкові, а потім насильно відправили до табору полонених у с. Братеннівка Богодухівського району Харківської області, де примусово тримали до лютого 1943 року, коли їх було звільнено військами Радянської армії. Управлінням соціального захисту населення Вовчанської районної державної адміністрації Харківської області (далі - Управління) йому було безпідставно відмовлено у встановленні статусу жертви нацистських переслідувань, як колишньому неповнолітньому в'язню фашистських таборів. Просив визнати відмову Управління незаконною та зобов'язати Управління встановити йому статус жертви нацистських переслідувань, як колишньому неповнолітньому в'язню фашистських таборів, відповідно до вимог Закону України «Про жертви нацистських переслідувань». В судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали, просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Зазначили, що [PERSON] та його рідні, після спалення їх будинку, примусово трималися фашистами з літа 1942 року по лютий 1943 року в місцях примусового тримання - фільтраційних фашистських таборах, як члени сім'ї офіцера Радянської армії та комуніста. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив, просив у задоволенні адміністративного позову відмовити зазначивши, що [PERSON] не надано доказів на підтвердження того, що він тримався у фільтраційних таборах, а тому Управління правомірно відмовило йому у встановленні статусу жертви нацистських переслідувань. Суд, вислухавши пояснення позивача, представників сторін, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги не є обґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку у тому числі органів державної влади. У справах щодо оскарження рішень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані при прийнятті нових законів або внесені змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. Загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена. Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пунктом 1 ст. 6 Закону України "Про жертви нацистських переслідувань" передбачено, що Держава забезпечує соціальний захист жертв нацистських переслідувань та їх громадських організацій шляхом надання пільг колишнім неповнолітнім (яким на момент ув'язнення не виповнилося 18 років) в'язням концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання, створених фашистською Німеччиною та її союзниками в період Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни, а також дітям, які народилися в зазначених місцях примусового тримання їх батьків, - відповідно до статті 61 цього Закону Відповідно до ст. 4 Закону України "Про жертви нацистських переслідувань" особами, які належать до числа жертв нацистських переслідувань, є: - колишні в'язні концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання та місць примусових робіт у роки Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни; - особи, які були насильно вивезені з території колишнього Союзу РСР на примусові роботи на територію Німеччини або її союзників, що перебували у стані війни з колишнім Союзом РСР, або на території окупованих ними інших держав; - діти, які народилися в місцях примусового тримання їх батьків та в місцях відбування батьками примусових робіт; - діти партизанів, підпільників, інших учасників боротьби з націонал-соціалістським режимом у тилу ворога, яких у зв'язку з патріотичною діяльністю їх батьків було піддано репресіям, фізичним розправам, гонінням. До жертв нацистських переслідувань належать також особи, які у роки Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни були насильно вивезені з території інших держав, що після 1944 року увійшли до складу колишнього Союзу РСР, а також особи, які після звільнення з концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання та місць примусових робіт були переселені на територію України. Статтею 1 Закону № 1584 визначено, що: - концентраційний табір - місце превентивного ув'язнення людей з мотивів політичного, національного та релігійного характеру за рішенням державної таємної поліції - гестапо, без слідства і суду, без встановлення терміну, з особливо жорстоким режимом тримання (ізоляції), і з метою поступового знищення в'язнів непосильною каторжною працею, голодом, екзекуціями, тортурами, вбивствами і стратами, підпорядковане інспекції концентраційних таборів Третього Рейху з характерними ознаками: повна ізоляція в'язнів від зовнішнього світу, що забезпечується комплексом споруд, обнесених системою дротяних огорож під високою електричною напругою, встановленням вогневих точок на охоронних вежах і в наземних дзотах по периметру огорожі, а також системою зовнішніх постів, що виключає можливість проникнення до табору із зовні; реєстрація ув'язнених та запровадження спеціального одягу і системи розпізнавальних знаків і номерів; охорона військами СС; використання праці ув'язнених головною службою господарського управління СС; незастосування превентивного ув'язнення, що здійснювалося державною таємною поліцією - гестапо як покарання або заміна тюремного ув'язнення; - гетто - частина території населеного пункту, виділена для примусового тримання осіб єврейської національності з метою їх ізоляції та подальшого знищення; - інші місця примусового тримання та місця примусових робіт: виправно-трудовий табір - місце ув'язнення громадян на визначений термін за ухилення від трудової повинності, з подальшим направленням на попереднє місце роботи або до концтабору, підпорядкований комендатурі СД та поліції безпеки, з особливо жорстоким режимом тримання; табір примусової праці для осіб єврейської національності - місце ув'язнення осіб єврейської національності з метою їх використання на важких роботах, перетворений із гетто або новостворений з вивезенням працездатних євреїв із гетто, підпорядкований керівництву поліції та СС; табори знищення, створені з метою проведення екзекуцій в стаціонарних приміщеннях, та місця масових страт мирного населення; гестапівські тюрми - місця ув'язнення і тримання з політичних мотивів із застосуванням до ув'язнених насильницьких дій виняткової жорстокості, включаючи катування і вбивства; медичні та дитячі заклади, в яких насильно утримувалися особи-донори, особи, над якими проводилися злочинні медичні експерименти, та особи, відібрані для онімечування; створені в місцях активних антифашистських дій табори для заручників, які підлягали масовому фізичному знищенню; пересувні загони (команди) з числа мирного населення, які використовувались окупантами для власного захисту під час проведення військових операцій або робіт з розміновування; карантинні інфекційні табори, створені нацистами на передньому краї оборони для розповсюдження інфекційних хвороб серед мирного населення та військ Радянської Армії; табори для членів сімей офіцерів Радянської Армії. Як зазначив під час розгляду справи позивач та фактично підтвердили допитані в якості свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] домоволодіння родини [PERSON], яке було розташоване у с. Революційному Вовчанського району Харківської області було знищене фашистськими військами влітку 1942 року. Разом з тим, належних та допустимих доказів того, що позивач в період з літа 1942 року по лютий 1943 року перебував у концентраційному таборі, гетто чи іншому місці примусового тримання та місця примусових робіт, у розумінні ст. 1 вказаного Закону, не надано. Довідки, виданої органами служби безпеки, державними архівами, архівами МВС, Міноборони, архівними установами інших держав; довідки Військово-медичного музею колишнього СРСР (м. Санкт-Петербург); довідки Міжнародної служби розшуку Червоного Хреста; довідки з архівів-музеїв, утворених в місцях розташування колишніх фашистських концтаборів (Освенцім, Бухенвальд, Дахау, Маутхаузен, Равенсбрюк та інші), гетто та інших місцях примусового тримання і примусових робіт у роки Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни, а також архівів іноземних антифашистських організацій; довідки Комісії у справах колишніх партизанів Великої Вітчизняної війни 1941 - 1945 років при Верховній Раді України, як того вимагає п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 вересня 2000 року № 1467 «Про затвердження Порядку виготовлення та видачі посвідчень, листів талонів на право одержання пільгових проїзних документів (квитків) жертвам нацистських переслідувань», позивачем також не надано. Аналізуючи встановлені обставини та вище приведені норми закону, які врегульовують спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що відповідачем правомірно було відмовлено у встановленні [PERSON] статусу «жертва нацистських переслідувань», оскільки з наданих ним документів та обставин, встановлених під час судового розгляду, не вбачається, що позивач перебував саме у концентраційному таборі, гетто чи іншому місці примусового тримання та місця примусових робіт. За таких обставин, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, в зв'язку з чим у їх задоволенні необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Результат розгляду: denied