Рішення адміністративного суду від 2014-02-19 00:00:00+02

10.01.2014р.Комунальний заклад «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва» Дніпропетровської обласної ради звернувся з позовом до відповідача-1 - Управління державної казначейської служби України у Жовтневому районі м.Дніпропетровська Дніпропетровської області, до відповідача-2 - Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області та просить: - визнати протиправними дії відповідача-1 по винесенню протоколу від 05.11.2013р. № 32 про порушення бюджетного законодавства; - скасувати розпорядження відповідача-2 від 11.11.2013р. №360-з/09. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 05.11.2013р. посадовою особою відповідача-1 було складено протокол № 32 про порушення позивачем бюджетного законодавства, а саме: станом на 01.11.2013р. позивачем не надано довідки про зміни до кошторису та про зміни до плану асигнувань (за винятком надання кредитів з бюджету) загального фонду на 2013 рік. КФК 070401 КЕКВ 2271 в сумі 107000,00 грн., КЕКВ 2274 в сумі «-» 45034,00 грн. чим порушено абз.7 п.6.3 наказу Міністерства фінансів України від 23.08.2012р. №938 «Про затвердження Порядку казначейського обслуговування місцевих бюджетів», п. 16 ст.116 Бюджетного кодексу України. На підставі вказаного вище протоколу відповідачем-2 було прийнято оспорюване розпорядження за яким за вищевказане порушення зобов'язано позивача зупинити операції з бюджетними коштами за рахунками, наведеними у розпорядженні на строк до 10.12.2013р. Однак, позивач вважає, що не порушував порядку надання довідки про зміни до кошторису та про зміни до плану асигнувань з підстав того, що головним розпорядником бюджетних коштів є Департамент освіти та науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації, який не повідомив позивача про внесені ним змін до кошторису та змін до плану асигнувань загального фонду на 2013 рік. КФК 070401 КЕКВ 2271 в сумі 107000,00 грн., КЕКВ 2274 в сумі «-» 45034,00 грн. у зв'язку з чим у позивача не виникло підстав для складання відповідних довідок. При цьому, позивач вказує і на те, що він не є споживачем комунальних послуг з постачання теплової енергії та споживачем теплової енергії, що виключає потребу в збільшенні асигнувань та відповідних змін в кошторисі, оскільки позивач самостійно виробляє теплову енергію для задоволення власних потреб за допомогою газових котлів, які належним чином відображені у бухгалтерському обліку закладу, а тому вважає, що підстав для зміни кошторису на 2013р. та зміни плану асигнувань КФК 070401 КЕКВ 2271 в сумі 107000,00 грн., КЕКВ 2274 в сумі «-» 45034,00 грн. не було, а позивач не порушував правил щодо внесення змін до кошторисів, передбачених законом. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Одночасно, представник позивача подав до суду клопотання про поновлення строку звернення до суду з даним позовом щодо оскарження розпорядження відповідача-2 від 11.11.2013р. №360-з/09 на підставі ст.ст.99,100 Кодексу адміністративного судочинства України посилаючись на те, що вказаний 10 денний строк оскарження розпорядження, встановлений ч.1 ст.124 Бюджетного кодексу України пропущений з поважних причин, а саме: ведення тривалої переписки з відповідними органами державної влади (а.с.78-99). Представник відповідача-1 в судовому засіданні та у наданих суду письмових запереченнях, проти позову заперечував, просив застосувати до даної позовної заяви ч.2 ст.100 та п.9 ч.1 ст.155 Кодексу адміністративного судочинства України,оскільки позивачем пропущений 10-денний строк оскарження оспорюваного розпорядження, встановлений ч.1 ст.124 Бюджетного кодексу України. Окрім того, представник відповідача-1 вказує і на те, що дії відповідача-1 щодо складання протоколу та оспорюваного розпорядження відповідають вимогам ст.ст.112,116 Бюджетного кодексу України, п.1 Порядку складання протоколу про порушення бюджетного законодавства та форми протоколу про порушення бюджетного законодавства», затвердженого наказом МФУ від 15.11.2010р. №1370 та вважає, що доводи позивача про те, що Департамент освіти та науки облдержадміністрації не повідомив позивача про внесені ним як головним розпорядником бюджетних коштів зміни до кошторису на 2013р. та зміни до плану асигнувань не стосуються діяльності органу державної казначейської служби та останнє не наділено повноваженнями та обов'язком перевіряти чи повідомляти головного розпорядника бюджетних коштів про внесення змін до зведеного кошторису, розпису, а тому вважає, що дії відповідача-1 є правомірними та вчиненими в рамках законодавства України, а позовні вимоги позивача є безпідставними, протиправними та необґрунтованими. Відповідач-2 в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином 13.02.2014р., що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами (а.с.71,110). 03.02.2014р. відповідач-2 надав до канцелярії суду заперечення на позов у яких просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що дії відповідача-2 щодо винесення розпорядження про зупинення операцій з бюджетними коштами від 11.11.2013р. №360-з/09 по відношенню до позивача є законними,обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам діючого в Україні законодавства. Окрім того, відповідач-2 зазначає, що не доведення головним розпорядником бюджетних коштів - Департаментом освіти та науки Дніпропетровської облдержадміністрації до позивача щодо внесення змін до кошторису та змін до плану асигнувань не несе для органів казначейської служби будь-яких правових наслідків, оскільки у своїй діяльності казначейство керується виключно нормами чинного законодавства України(а.с.64-67) Також, 11.02.2014р. та 18.02.2014р. відповідач-2 надіслав на адресу суду клопотання про розгляд даної справи без участі представника відповідача-2 посилаючись на завантаженість юридичного відділу та відсутність фізичної можливості взаємозаміни при розгляді справ у судах (а.с.75-76, 111-112). Окрім того, 11.02.2014р. до канцелярії суду відповідач-2 надав клопотання про залишення даного позову без розгляду посилаючись на те, що позивачем пропущений строк оскарження вищевказаного розпорядження, встановлений ч.1 ст.124 Бюджетного кодексу України у зв'язку з чим вважає, що даний адміністративний позов повинен бути залишений без розгляду на підставі ст.100 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки позов поданий після закінчення строків, установлених законом (а.с.73-74). Розглянувши клопотання відповідача-2 про розгляд справи без участі його представника, вислухавши думку представників сторін, які не заперечували проти розгляду даної справи за відсутності відповідача-2, суд вважає за можливе його задовольнити та розглядати справу за відсутності представника відповідача-2 з урахуванням наданих ним письмових заперечень на позов у яких викладена правова позиція відповідача-2 щодо позовних вимог позивача та з урахуванням того, що у відповідності до вимог ч.4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Розглядаючи клопотання позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду з даним позовом та клопотання відповідачів-1,2 про залишення позову без розгляду, суд приходить до висновку про можливість поновлення позивачеві строку звернення до суду з даним позовом, визнавши причини пропуску строку звернення до суду поважними у зв'язку з чим клопотання позивача підлягає задоволенню, та задоволення даного клопотання виключає можливість задоволення клопотань відповідачів-1,2 про залишення даного позову без розгляду, виходячи з наступного. У відповідності до вимог ч.1 ст.99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Так, відповідно до ч.1 ст.124 Бюджетного кодексу України рішення про застосування заходу впливу за порушення бюджетного законодавства може бути оскаржено в органі, що його виніс, або до суду протягом 10 днів з дня його винесення. Із наявних в матеріалах справи документів видно, що оскаржуване розпорядження було прийнято відповідачем-2 - 11.11.2013р, а з позовом про оскарження вказаного розпорядження позивач звернувся до суду 17.12.2013р. згідно штемпелю пошти на конверті, тобто, позивачем пропущений строк оскарження рішення, встановлений ст. 124 Бюджетного кодексу України. Згідно до ст. 100 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними. Позивачем на підтвердження поважності пропуску строку звернення до суду з даним позовом було надано докази, що свідчать про вжиття позивачем заходів досудового врегулювання спору шляхом звернення до відповідних державних органів, що суд визнає як поважну причину пропуску звернення до суду з даним позовом, з урахуванням вимог ч.4 ст.99 Кодексу адміністративного судочинства України. Також, задовольняючи клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду з даним позовом, суд виходить із того, що у відповідності до вимог ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена цим Кодексом. У судовому засіданні оголошувалася перерва до 19.02.2014р. Судом у ході судового розгляду справи встановлені наступні обставини у справі. Комунальний заклад «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва» Дніпропетровської обласної ради знаходиться на обслуговуванні в Управлінні Державної казначейської служби України в Жовтневому районі м.Дніпропетровська Дніпропетровської області. 05.11.2013р. посадовою особою Управлінні Державної казначейської служби України в Жовтневому районі м. Дніпропетровська Дніпропетровської області було встановлено, що позивачем вчинене порушення бюджетного законодавства, а саме: станом на 01.11.2013р. позивачем не надано довідки про зміни до кошторису та про зміни до плану асигнувань (за винятком надання кредитів з бюджету) загального фонду на 2013 рік. КФК 070401 КЕКВ 2271 в сумі 107000,00 грн., КЕКВ 2274 в сумі «-» 45034,00 грн. чим порушено абз.7 п.6.3 наказу Міністерства фінансів України від 23.08.2012р. №938 «Про затвердження Порядку казначейського обслуговування місцевих бюджетів», п. 16 ст.116 Бюджетного кодексу України про що складено протокол № 32 про порушення бюджетного законодавства (а.с.11- зворот). На підставі вказаного вище протоколу, Головним управлінням Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області 11.11.2013р. було прийнято розпорядження №360-з/09 згідно якого за порушення терміну надання довідки про зміни до кошторису (п.1 наказу Міністерства фінансів України від 23.08.2013р. №938 «Про затвердження порядку казначейського обслуговування місцевих бюджетів»), станом на 01.11.2013р. зобов'язано зупинити операції з бюджетними коштами за рахунками 35416001006208, 35426002006208, 354429009006208 за КФК 070401 «Позашкільні заклади освіти, заходи із позашкільної роботи з дітьми» (місцевий бюджет) на строк до 10.12.2013р. включно (а.с.10). Позивач не погоджується з діями відповідача-1 по винесенню протоколу від 05.11.2014р. № 32, а також із прийнятим на його підставі оспорюваним розпорядженням та просить визнати дії відповідача-1 протиправними по винесенню вказаного протоколу та скасувати розпорядження відповідача-2 від 11.11.2013р. №360-з/09 посилаючись на те, що позивач не порушував порядку надання довідки про зміни до кошторису та про зміни до плану асигнувань. Заслухавши представників позивача та відповідача-1, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення даного позову. Щодо позовних вимог позивача про визнання протиправними дій відповідача-1 по винесенню протоколу від 05.11.2013р. № 32 про порушення бюджетного законодавства слід зазначити наступне. Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. У відповідності до п.1 ч.2 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин. Залежно від компетенції органу, який прийняв такий документ, і характеру та обсягу відносин, що врегульовано ним, акти поділяються на нормативні і такі, що не мають нормативного характеру, тобто індивідуальні. Нормативний акт - це прийнятий уповноваженим державним чи іншим органом у межах його компетенції офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, носить загальний чи локальний характер та застосовується неодноразово. Акти ненормативного характеру (індивідуальний акт), в свою чергу, породжують права і обов'язки тільки у того суб'єкта ( чи визначеного ними певного кола суб'єктів), якому вони адресовані. Як вбачається зі змісту позовних вимог та наданих матеріалів, позивачем фактично оскаржуються дії відповідача-1 щодо винесення протоколу від 05.11.2013р. №32 про порушення бюджетного законодавства Оскаржуваний протокол не є нормативним актом, оскільки не встановлює, не змінює і не скасовує норми права, не носить загальний чи локальний характер та не застосовується неодноразово. Також цей протокол не є правовим актом індивідуальної дії, оскільки не породжує прав і обов'язків у позивача. Тобто, у протоколі не містяться вимоги та приписи відповідача-1, які обов'язкові для виконання позивачем. Таким чином, зазначений протокол від 05.11.2013р. № 32, не може розглядатися як нормативно-правовий акт чи правовий акт індивідуальної дії у розумінні п.1 ч.1 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України. Представник позивача в судовому засіданні підтвердив той факт, що самі дії посадової особи відповідача-1 по винесенню протоколу від 05.11.2013р. № 32, які оспорюються позивачем не породжують у позивача будь-яких прав та обов'язків, які є обов'язковими для виконання позивачем. Враховуючи наведене та те, що дії по винесенню відповідачем-1 протоколу від 05.11.2013р. № 32 не породжують будь-яких правових наслідків для позивача, не містять приписів та вимог відповідача, які є обов'язковими для виконання позивачем, суд приходить до висновку, що дії по винесенню протоколу та сам протокол № 32 від 05.11.2013р. не можуть бути предметом судового розгляду, що виключає можливість задоволення таких позовних вимог. Відповідна правова позиція викладена також і в постанові Верховного Суду України від 10.09.2013р. № 21-237а/13. При цьому, згідно до ст.244-2 Кодексу адміністративного судочинства України суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України. В той же час, слід зазначити, що відповідачем-2 на підставі вищевказаного протоколу від 05.11.2013р. № 32 було прийнято розпорядження від 11.11.2013р. № 360-з/09, яке містить вимоги суб'єкта владних повноважень, які є обов'язковими для виконання позивачем, а тому саме таке рішення і може бути предметом судового розгляду. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача про скасування розпорядження відповідача-2 від 11.11.2013р. № 360-з/09 суд виходить з наступного. Статтею 43 Бюджетного кодексу України визначено, що в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету. Частиною 2 ст.47, ст.112 Бюджетного кодексу України встановлено обов'язок та повноваження органів Державної казначейської служби України щодо здійснення контролю за відповідністю кошторисів розпорядників бюджетних коштів розпису бюджету. Процес казначейського обслуговування регламентується відповідним Порядком, затвердженим наказом Міністерства фінансів України № 1407 від 24.12.2012р. ( далі - Порядок № 1407) за яким визначено організаційні взаємовідносини між органами Державної казначейської служби, розпорядниками бюджетних коштів, одержувачами бюджетних коштів, а також розподіл обов'язків та відповідальності між ними в процесі обслуговування державного бюджету за видатками, операціями з надання кредитів за рахунок коштів державного бюджету та з погашення державного боргу з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України та інших нормативно-правових актів. Пунктом 2.1 вищевказаного Порядку №1407 визначено, що головні розпорядники бюджетних коштів (далі - головні розпорядники) до початку бюджетного періоду визначають мережу розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (далі - розпорядники нижчого рівня) та одержувачів бюджетних коштів (далі - мережа) за територіями (обласний рівень), чітко визначившись із статусом кожної установи, яка обслуговується у відповідному органі Казначейства. Згідно п.2.4 Порядку № 1407 Казначейство України, Головні управління казначейства та управління (відділення) Казначейства відповідно вносять зміни до єдиної бази даних мережі розпорядників та одержувачів коштів державного бюджету на підставі поданих головними розпорядниками та розпорядниками нижчого рівня реєстрів змін до мережі. За приписами п.3.8 Порядку №1407 видатки, здійснені у період до затвердження кошторисів, планів асигнувань загального фонду державного бюджету (за винятком надання кредитів з державного бюджету), планів надання кредитів із загального фонду державного бюджету, планів спеціального фонду державного бюджету (за винятком власних надходжень бюджетних установ та відповідних видатків), зведення показників спеціального фонду кошторису, планів використання бюджетних коштів та помісячних планів використання бюджетних коштів в обов'язковому порядку повинні бути враховані у кошторисі, плані асигнувань загального фонду державного бюджету (за винятком надання кредитів з державного бюджету), плані надання кредитів із загального фонду державного бюджету, плані спеціального фонду державного бюджету (за винятком власних надходжень бюджетних установ та відповідних видатків), зведенні показників спеціального фонду кошторису, плані використання бюджетних коштів та помісячному плані використання бюджетних коштів, а також у всіх зведених планових показниках. У разі невідповідності показників у зазначених документах проведеним видаткам здійснення видатків тимчасово призупиняється, а документи повертаються на доопрацювання. Надалі органи Казначейства здійснюють оплату рахунків розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів у встановленому законодавством порядку відповідно до затверджених та взятих на облік кошторисів, планів асигнувань загального фонду державного бюджету (за винятком надання кредитів з державного бюджету), плані надання кредитів із загального фонду державного бюджету, планів спеціального фонду державного бюджету (за винятком власних надходжень бюджетних установ та відповідних видатків), зведення показників спеціального фонду кошторису, планів використання бюджетних коштів та помісячних планів використання бюджетних коштів. Відповідно до Бюджетного кодексу України, Положення про Міністерство фінансів України, затвердженого Указом Президента України від 08.04.2011р. №446, Міністерством фінансів України 23.08.2012р. прийнято наказ № 938 «Про затвердження Порядку казначейського обслуговування місцевих бюджетів» ( дані - Порядок № 938) за приписами якого визначені організаційні взаємовідносини між органами Державної казначейської служби України, фінансовими органами та/або Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, районними, міськими, районними у містах, сільськими, селищними радами або їх виконавчими комітетами чи міськими, селищними, сільськими головами ( в разі, якщо відповідні органи не створені) ( далі - місцеві фінансові органи), платниками податків, розпорядниками бюджетних коштів та одержувачами бюджетних коштів у процесі казначейського обслуговування місцевих бюджетів органами Казначейства. Пунктом 2.4 Порядку №938 встановлено, що місцевими фінансовими органами складається розпис місцевих бюджетів. Після затвердження розпису місцевих бюджетів місцеві фінансові органи надають до органів Казначейства на паперових та електронних носіях розпис місцевих бюджетів - п. 5.1 Порядку №938. За приписами п.5.2 - 5.3 Порядку №938 місцеві фінансові органи доводять до головних розпорядників витяги із затвердженого розпису місцевих бюджетів, які є підставою для затвердження в установленому порядку кошторисів, планів асигнувань загального фонду місцевих бюджетів (за винятком надання кредитів з державного бюджету), планів надання кредитів із загального фонду місцевих бюджетів, планів спеціального фонду місцевих бюджетів (за винятком власних надходжень бюджетних установ та відповідних видатків) розпорядниками бюджетних коштів та планів використання бюджетних коштів одержувачами бюджетних коштів. Головними розпорядниками та розпорядниками нижчого рівня після отримання витягу з розпису місцевих бюджетів подаються органам Казначейства, в яких вони обслуговуються, розподіл показників зведених кошторисів, розподіл показників зведених планів асигнувань загального фонду місцевих бюджетів (за винятком надання кредитів з місцевих бюджетів), розподіл показників зведених планів надання кредитів із загального фонду місцевих бюджетів, розподіл показників зведених планів спеціального фонду місцевих бюджетів (за винятком власних надходжень бюджетних установ та відповідних видатків) та зведення показників спеціального фонду. Пунктом 6 вказаного Порядку №938 визначено правила оформлення змін, що виникають в процесі виконання місцевих бюджетів за видатками та здійснення операцій з їх обліку. Так, за приписами абз.7 п.6.3 Порядку №938 передбачено, що зміни до кошторисів, планів асигнувань загального фонду місцевих бюджетів (за винятком надання кредитів з місцевих бюджетів). Планів надання кредитів із загального фонду місцевих бюджетів та планів спеціального фонду місцевих бюджетів (за винятком власних надходжень бюджетних установ та відповідних видатків), планів використання бюджетних коштів та помісячних планів використання бюджетних коштів оформлюються довідками про зміни до кошторису, плану асигнувань загального фонду місцевих бюджетів (за винятком надання кредитів з місцевих бюджетів), планів надання кредитів із загального фонду місцевих бюджетів, плану спеціального фонду місцевих бюджетів (за винятком власних надходжень бюджетних установ та відповідних видатків), планів використання бюджетних коштів та помісячних планів використання бюджетних коштів у порядку, встановленому законодавством. Довідки про зміни подаються до органів Казначейства не пізніше останнього робочого дня поточного місяця. Згідно ч.1 ст. 116 Бюджетного кодексу України порушення учасниками бюджетного процесу встановлених цим Кодексом чи іншим бюджетним законодавством норм щодо складання, розгляду, затвердження, внесення змін, виконання бюджету та звітування про його виконання. Пунктом 16 ст.116 вказаного вище Кодексу визнано таким, що є порушенням порядку або термінів подання, розгляду і затвердження кошторисів та інших документів, що застосовуються в процесі виконання бюджету, затвердження у кошторисах показників, не підтверджених розрахунками та економічними обґрунтуваннями. Відповідно до ч.1 ст.118 Бюджетного кодексу України рішення про застосування заходів впливу за порушення бюджетного законодавства приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної бюджетної політики, органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, органами державного фінансового контролю, місцевими фінансовими органами, головними розпорядниками бюджетних коштів у межах встановлених їм повноважень на підставі протоколу про порушення бюджетного законодавства або акта ревізії та доданих до них матеріалів. Рішення набирає чинності з дня його підписання. З аналізу наведених норм вбачається, що саме на позивача як розпорядника бюджетних коштів нижчого рівня покладено обов'язок надавати до органу Державної казначейської служби довідки про зміни до кошторису та зміни до плану асигнувань у разі внесення таких змін головним розпорядником бюджетних коштів. Як встановлено в судовому засіданні і не заперечувалося представником позивача в судовому засіданні, Комунальним закладом «Дніпропетровський дитячо-юнацький центр міжнародного співробітництва» Дніпропетровської обласної ради при складанні звіту про надходження та використання бюджетних коштів загального фонду за Ш квартал 2013р. не враховано зміни до зведеного кошторису, внесені головним розпорядником коштів та до 01.11.2013р. не надано довідку про зміни до кошторису та зміни до плану асигнувань асигнувань (за винятком надання кредитів з бюджету) загального фонду на 2013 рік. КФК 070401 КЕКВ 2271 в сумі 107000,00 грн., КЕКВ 2274 в сумі «-» 45034,00 грн. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що позивачем було допущено порушення вимог абз.7 п.6.3 Порядку №938 та п.16. ст.116 Бюджетного кодексу України, а отже, зупинення операцій з бюджетними коштами за розпорядженням від 11.11.2013р. №360-з/09 є правомірним. Частина 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. В той же час, і частина 1 статті 71 цього Кодексу, покладає обов'язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення. Згідно до ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Так, відповідачем-2 надано достатніх доказів щодо правомірності та законності прийняття ним оспорюваного розпорядження. Представником позивача не доведено належними та допустимими доказами протиправність прийнятого відповідачем оспорюваного розпорядження з урахуванням вищенаведених обставин у справі та норм чинного бюджетного законодавства України та з урахуванням того, судом встановлено та не спростовано позивачем, що вищенаведеним чинним бюджетним законодавством саме на позивача покладено обов'язок подавати до органу казначейської служби відповідні довідки про зміни до кошторису та зміни до плану асигнувань. При цьому, судом не можуть бути прийняті до уваги та покладені в основу даного судового рішення доводи позивача про те, що він не порушував порядку надання довідки про зміни до кошторису та про зміни до плану асигнувань з підстав того, що головний розпорядник коштів - Департамент освіти та науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації - не повідомив позивача про внесені ним зміни до кошторису та зміни до плану асигнувань загального фонду бюджету на 2013р. - КФК070401 КЕКВ 2271 в сумі 107000,00 грн., КЕКВ 2274 в сумі «-» 45034,00 грн., оскільки зазначені обставини та відносини, які склалися між позивачем і даним департаментом щодо не повідомлення позивача про внесення змін до кошторису та змін до плану асигнувань, не можуть служити обґрунтованими підставами для скасування оспорюваного розпорядження. Крім того, судом враховується і той факт, що зупинення операцій з бюджетними коштами за оспорюваним розпорядженням мало місце лише до 10.12.2013р. включно та його скасування не призведе до захисту чи відновлення прав позивача, оскільки оспорюване розпорядження на момент вирішення даного спору у суді - 19.02.2014р. втратило свою дію. Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Приймаючи до уваги вищевикладені обставини у даній справі, норми чинного законодавства, які регулюють спірні відносини, перевіривши правомірність прийнятого оспорюваного рішення відповідачем-2 з урахуванням ч.3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про те, що відповідачем-2 прийнято оспорюване рішення у межах повноважень, у спосіб, що передбачений Конституцією України та вищенаведеними законами України, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). З огляду на викладене у адміністративного суду правові підстави для задоволення даного позову відсутні. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що рішення прийнято на користь суб'єкта владних повноважень у зв'язку з чим судові витрати понесені позивачем не підлягають стягненню з державного бюджету відповідно до ч. 2 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України.

Результат розгляду: denied