Рішення адміністративного суду від 2014-02-06 00:00:00+02

Позивач звернувся до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області про зобов'язання вчинити певні дії. Постановою Ямпільського районного суду Вінницької області від 27 листопада 2013 року в задоволенні позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю, посилаючись при цьому на неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи та порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору. Сторони в судове засідання не з'явились. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. 06 лютого 2014 року позивач надав суду заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження. Відповідач також надав суду клопотання про розгляд справи без участі його представника. Відповідно до ч.4 ст.196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи. За таких обставин, а також враховуючи, що судом участь сторін в судовому засіданні не визнавалась обов'язковою, колегія суддів прийшла до висновку щодо можливості апеляційного розгляду справи в порядку письмового провадження у відповідності до пункту 2 частини 1 статті 197 КАС України. Згідно з частиною 6 статті 12, частиною 1 статті 41 КАС України у випадку неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, під час судового розгляду повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не відбувається. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а постанову суду першої інстанції - скасувати, з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, з огляду на таке. Відповідно до фактичних обставин справи, 02 серпня 2011 року Ямпільським районним судом Вінницької області видано виконавчий лист №2-а-313/2009 про визнання дій Ямпільської міської ради Вінницької області неправомірними, скасування рішення Ямпільської районної ради Вінницької області №440 від 27 липня 2009 року, зобов'язання її у встановлений законом строк переглянути питання затвердження акту обстеження домогосподарства [PERSON] в [ADDRESS] що постраждало від стихійного лиха 23-27 липня 2007 року, складеного у травні 2009 року, та питання включення [PERSON], у списки третьої категорії постраждалих сімей від стихійного лиха 23-27 липня 2007 року, у відповідності з діючим законодавством в Україні. 15 червня 2012 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області Комлєвою О.М. відкрито виконавче провадження. Позивач при ознайомленні з матеріалами справи в суді за його позовом дізнався, що 10 серпня 2012 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі рішення 20 сесії 6 скликання від 26.06.2012 року у зв'язку із фактичним виконанням судового рішення. Вважаючи дії державного виконавця протиправними та не погоджуючись із винесеною постановою про закінчення виконавчого провадження, позивач звернувся до суду з даними позовними вимогами. Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк оскарження постанови про закінчення виконачого провадження. Перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в судовому рішенні, колегія суддів Вінницького апеляційного адміністративного суду дійшла висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, з огляду на таке. Відповідно до частини 1 статті 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. (ч.2 ст. 99 КАС України). Згідно з частиною 3 цієї статті для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватись інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ч.1 ст.181 КАС України учасник виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Частиною 2 цієї статті встановлено, що позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів. Дослідивши матеріали адміністративної справи колегія суддів встановила, що вони не містять доказів, які підтверджували б факт коли саме позивач дізнався про порушення свого права, а відтак суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про порушення [PERSON] строку на оскарження постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що Ямпільським районним судом Вінницької області безпідставно застосовано положення ч.2 ст.181 КАС України та відмовлено у задоволенні позову. Крім того суд апеляційної інстанції зазначає, що судом першої інстанції не вірно застосовано норми процесуального права, а саме ч.1 ст.100 КАС України відповідно до якої адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, а не відмовляється у його задоволенні. Що стосується вирішення питання по суті заявленого позову, колегія суддів зазначає наступне. Умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначено Законом України "Про виконавче провадження". Відповідно до положень п.8 ст.49 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим листом. Так, 10 серпня 2012 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області Комлєвою О.М. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №32167085 на підставі п.8 ч.1 ст.49 Закону України "Про виконавче провадження". Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати, передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Разом з тим, як встановлено судовою колегією в ході з'ясування обставин по справі, державним виконавцем після отримання рішення Ямпільської міської ради №900 від 26.06.2012 року про розгляд постанови про відкриття виконавчого провадження відповідно виконавчого листа №2-а-313/2009 виданого 02.08.2011 року [PERSON] не вживались будь-які подальші заходи щодо виконання виконавчого листа №2-а-313/2009. Так, при дослідженні рішення Ямпілької міської ради №900 від 26.06.2012 року суд апеляційної інстанції, прийшов до висновку про те, що дане рішення не свідчить про виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду по справі №2-а-313/2009, оскільки, як вбачається з рішення міської ради питання щодо затвердження акту обстеження домогосподарства [PERSON] в [ADDRESS] що постраждало від стихійного лиха 23-27 липня 2007 року, складеного у травні 2009 року, та питання включення [PERSON], у списки третьої категорії постраждалих сімей від стихійного лиха 23-27 липня 2007 року, у відповідності з діючим законодавством в Україні не вирішені, а лише рішення від 27.07.2009 року №440 залишено без змін. З урахуванням наведеного колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що державний виконавець не здійснив усіх необхідних заходів щодо примусового виконання рішення суду та передчасно і без достатніх підстав закінчив виконавче провадження та повернув виконавчий документ до суду, який його видав. Цими діями порушено право позивача, оскільки з огляду на положення статті 38 Закону України "Про виконавче провадження" завершене відповідно до пункту 11 частини першої статті 37 цього Закону, з підстав, визначених частиною третьою статті 76 цього Закону виконавче провадження не може бути розпочате знову. Також суд апеляційної інстанції виходить із визначеного частиною першою та другою статті 8 КАС України принципу верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Застосування судами при розгляді справ Конвенції прав людини та основоположних свобод та практики Європейського Суду як джерела права передбачене статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини". Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Оскільки стаття 1 Закону України "Про виконавче провадження" визначає виконавче провадження як завершальну стадію судового провадження, невиконання судового рішення є порушенням прав позивача, проголошених статтею 6 Конвенції прав людини та основоположних свобод. У справі "Васильєв проти України" Європейський суд з прав людини Рішенням від 13 липня 2006 року визнав, що виконання рішення щодо боржника залишається обов'язком держави. Стосовно вимог позивача зобов'язання відповідача забезпечити виконання рішення суду, колегія суддів апеляційної інстанції виходить з того, що на суд жодним чином не покладено повноваження перебирати функції державних органів щодо прийняття відповідних рішень, а відтак з метою належного захисту прав та інтересів позивача, а також враховуючи принцип верховенства права, суд вважає за необхідне захистити право позивача шляхом визнання дій відповідача притиправними та скасування постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження. Підсумовуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції не дав належної оцінки вказаним обставинам та зібраним по справі доказам, не правильно застосував норми матеріального права, у зв'язку із чим, ухвалив рішення, яке підлягає скасуванню. Відповідно до статті 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Результат розгляду: partial