Рішення адміністративного суду від 2014-03-19 00:00:00+02

[PERSON] звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд визнати неправомірними дії Державного кадастрового реєстратора Відділу Держземагенства у Тарутинському районі Одеської області Матвєєва Михайла Степановича, скасувати рішення від 18.06.2013р. №РВ-5100018962013 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, та зобов'язати Державного кадастрового реєстратора Відділу Держземагенства у Тарутинському районі Одеської області Матвєєва Михайла Степановича внести до Державного земельного кадастру відомості та присвоїти кадастровий номер земельній ділянці. В обґрунтування позовних вимог позивач - [PERSON] посилається на те, що 18.06.2013року вона звернулася до Відділу Держземагенства у Тарутинському районі Одеської області з заявою, про внесення відомостей до Державного земельного кадастру та присвоїти земельній ділянці кадастровий номер, однак 18.06.2013року Державним кадастровим реєстратором Відділу Держземагенства у Тарутинському районі Одеської області Матвєєвим Михайлом Степановичем було прийнято рішення №РВ-5100018962013 про відмову у внесені відомостей (змін до них) до державного земельного кадастру, обґрунтовуючи його тим, що Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, видано після смерті його власника - [PERSON]. Позивач не погоджується з оскаржуваним рішенням, оскільки вважає, що її батьком до компетентних органів свого часу були подані усі необхідні документи та сплачена відповідна плата за виготовлення державного акту, але у зв'язку із досить тривалим виготовленням державного акту, він був виготовлений вже після його смерті. Позивач вважає, що державний акт є чинним, його не оскаржено, та не скасовано, а тому дії відповідача є неправомірними та такими, що порушують право власності позивача на спадкове майно. Відповідач - Державний кадастровий реєстратор Відділу Держземагенства у Тарутинському районі Одеської області Матвєєв Михайло Степанович, з позовними вимогами не погоджується та вважає їх необґрунтованими з підстав, викладених у письмових запереченнях на адміністративний позов (від 10.02.2014р. вихід.№23-01-32/276), наголошуючи, зокрема, на правомірності винесення оскаржуваного позивачем рішення від 18.06.2013р. №РВ-5100018962013, та правомірності відмови у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, оскільки Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД №053517 від 04.03.2004р. видано після смерті його власника, а саме [PERSON]. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в сукупності та системно проаналізувавши приписи чинного законодавства, суд встановив наступне. Як встановлено судом та вбачається з наявних у матеріалах справи документів, позивач - [PERSON] 18.06.2013року звернулась до Відділу Держземагенства у Тарутинському районі Одеської області із заявою №ЗВ-5100323822013, у якій, відповідно до Земельного кодексу України, та Закону України «Про Державний земельний кадастр», просила зареєструвати земельну ділянку площею 2,355га., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. До вказаної заяви від 18.06.2012р. №ЗВ-5100323822013 [PERSON] був доданий відповідний документ, що підтверджує оплату послуг з Державної реєстрації земельної ділянки, документацію із землеустрою, електронний документ, копію документа про присвоєння податкового номера, копію документа, що посвідчує особу. За результатами розгляду означеного звернення [PERSON] щодо реєстрації земельної ділянки площею 2,355га., яка розташована за адресою: [ADDRESS], Державним кадастровим реєстратором Відділу Держземагенства у Тарутинському районі Одеської області Матвєєвим Михайлом Степановичем, відповідно до Порядку ведення Державного земельного кадастру, було винесено Рішення про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру №РВ-5100018962013 від 18.06.2013р., у зв'язку з невідповідністю поданих документів вимогам встановленим Законом України «Про державний земельний кадастр» та Порядком ведення Державного земельного кадастру, а саме подана технічна документація не відповідає вимогам чинного законодавства (а саме державний акт видавався у 2004р. після смерті його власника); у свідоцтві про право на спадщину невірно вказано назву сільської ради; електронний документ не відповідає встановленим вимогам, а саме з ділянкою 5124783000:01:002:0693, площа співпадає на 100%; заявником подано документи не в повному обсязі. Не погодившись з означеним Рішенням Державного кадастрового реєстратора Відділу Держземагенства у Тарутинському районі Одеської області Матвєєва Михайла Степановича про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру №РВ-5100018962013 від 18.06.2013р., позивач звернувся до суду з даною позовною заявою. Так, на думку суду, оскаржуване позивачем Рішення №РВ-5100018962013 від 18.06.2013р.про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, винесено Державним кадастровим реєстратором Відділу Держземагенства у Тарутинському районі Одеської області Матвєєвим Михайлом Степановичем, неправомірно, безпідставно та у порушення вимог чинного законодавства України, з урахуванням наступного. Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. В силу п.1 ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Зокрема, як встановлено судом та підтверджується наявними у матеріалах справи документами, 03.10.1997р. Тарутинською районною адміністрацією Одеської області, на підставі Рішення від 22.09.1997р. №322/97, видано Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ОД №0313730, в котрому, зокрема, зазначено, що його видано члену колективного сільськогосподарського підприємства КСП «Родина» [PERSON], який проживає в [ADDRESS], якому належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Родина» розміром 3,47га. в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Також, у вказаному Сертифікаті на право на земельну частку (пай) серії ОД №0313730 від 03.10.1997р., серед іншого, зазначено, що право на земельну частку (пай), може бути об'єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. Означений Сертифікат було зареєстровано у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються КСП «Родина» 03.10.1997р. за №630. Судом також встановлено, що 24.12.2002р. розглянувши протокол комісії з розподілу земель резервного фонду, лист правління ЗАТ «Агрофірма Родина», розрахунок обмежених розмірів земельних ділянок різного цільового призначення при обґрунтованості перерозподілу земель резервного фонду на території Евгенівської сільської ради Тарутинського району, Евгенівською сільською радою прийнято Рішення №25-ХХІV «Про зміну в державному акті земель колективної власності ЗАТ «Родина», яким передано із земель резервного фонду в колективну власність ЗАТ «Агрофірма Родина» земельні масиви площею 288га. ріллі, для розподілу новоприйнятим та пропущеним працівникам ЗАТ «Агрофірма Родина». Як з'ясовано судом, [INFO] [PERSON] помер, про що свідчить наявне у матеріалах справи Свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 04.07.2003р., видане Євгенівською сільською радою Тарутинського району Одеської області. Зокрема, судом встановлено, що 04.03.2004р. Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області, на підставі Розпорядження Тарутинської райдержадміністрації №471/А від 10.12.2003р., видано Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД №053517, відповідно до якого [PERSON], для ведення товарного сільськогосподарського виробництва передано у приватну власність земельну ділянку площею 2,96га., яка розташована на території Євгенівської сільської ради. Означений Державний акт на право приватної власності на землю було зареєстровано у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №90. Як вбачається з наявного у матеріалах справи Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.12.2004року серії ВВТ №785404, зареєстроване в реєстрі за №4671, державним нотаріусом Тарутинської районної державної нотаріальної контори Одеської області Давидовою Н.Г., посвідчено, що на підставі заповіту, посвідченого секретарем виконкому Євгенівської сільської ради Тарутинського району Одеської області 28.01.2002р., за реєстровим №18, спадкоємицею майна гр. [PERSON], померлого [INFO], є його дочка - гр.[PERSON]. Спадкове майно складається з: земельної ділянки належної померлому на праві приватної власності, площею 2,96га. у межах згідно з планом, у тому числі сільськогосподарських угідь - 2,96га., з яких 2,36га. - ріллі, 0,60га. - багаторічних насаджень. Дана земельна ділянка розташована на території Євгенівської сільської ради Тарутинського району Одеської області, яку було передано для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та належала померлому на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД №053517, виданого Тарутинською райдержадміністрацією 04.03.2004р., та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право власності на землю за №90. Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Право на землю набувається і реалізується громадянами і суб'єктами господарської діяльності (юридичними і фізичними особами) виключно відповідно до закону. Згідно зі ст.17 Земельного кодексу України, до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин, у тому числі, належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом та вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону. Повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування визначено частиною 3 статті 122 Земельного кодексу України, відповідно до якої районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) ведення водного господарства; б) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; в) індивідуального дачного будівництва. Відповідно до ч. 4 ст.122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Згідно з п.1 Указу Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" від 08.08.1995року №720/95 (зі змінами а доповненнями), паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Відповідно до п.п.1,2 Указу Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям", паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. Згідно з ч.1 ст.2 та ч.2 ст.2 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), крім інших, також є свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до п.5 Указу Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. Згідно з ч.2 ст.3 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації, відповідно до ч.1 ст. 5 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), у тому числі, розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості); уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); надають землевпорядним організаціям уточнені списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); приймають рішення про видачу документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, власникам земельних часток (паїв). Відповідно до п.п.16-17 Перехідних положень Земельного кодексу України, громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Відповідно до ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Згідно ч.1 ст. 81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, у тому числі, на підставі прийняття спадщини. Перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку визначений статтею 140 Земельного кодексу України, відповідно до якої такими підставами є: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку, смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця, відчуження земельної ділянки за рішенням власника, звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора, відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб, конфіскація за рішенням суду, невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Цей перелік є вичерпним. Зокрема, як встановлено судом та зазначено вище, позивач - [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії ВВТ №785404, зареєстроване в реєстрі за №4671 від 29.12.2004р., набула права власності на майно [PERSON], зокрема, земельну ділянку площею 2,96га. у межах згідно з планом, у тому числі сільськогосподарських угідь - 2,96га., з яких 2,36га. - ріллі, 0,60га. - багаторічних насаджень, котра розташована на території Євгенівської сільської ради Тарутинського району Одеської області, яку передано для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та належала померлому на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД №053517, виданого Тарутинською райдержадміністрацією 04.03.2004р., та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право власності на землю за №90. При цьому, будь-яких належних доказів на підтвердження того, що Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД №053517 від 04.03.2004р., у законодавчо передбаченому порядку визнано недійсним чи скасовано, відповідачем суду не надано. Таким чином, з урахуванням наведеного, судом встановлено, що оскаржуване позивачем - [PERSON], Рішення від 18.06.2013р. №РВ-5100018962013 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, винесено Державним кадастровим реєстратором Відділу Держземагенства у Тарутинському районі Одеської області Матвєєвим Михайлом Степановичем, неправомірно, безпідставно та у порушення положень чинного законодавства України. Крім того, у вищевказаному оскаржуваному Рішенні від 18.06.2013р. №РВ-5100018962013, однією з підстав для відмови у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, Державним кадастровим реєстратором Відділу Держземагенства у Тарутинському районі Одеської області Матвєєвим Михайлом Степановичем, зазначено подання заявником документів не в повному обсязі, не конкретизуючи, при цьому, та не наголошуючи, які саме документи не подано заявником. Вищевикладене спростовує твердження відповідача, наведені у письмових запереченнях на адміністративний позов та викладені усно в ході судового розгляду справи по суті. Згідно з ч.1 ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Як вбачається з ч.2 ст.11 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Відтак, оскільки позивачем - [PERSON] у позовній заяві не зазначено, які, зокрема, дії Державного кадастрового реєстратора Відділу Держземагенства у Тарутинському районі Одеської області Матвєєва Михайла Степановича є неправомірними, для повного захисту прав, свобод та охоронюваних законом інтересів позивача, суд в межах приписів ч.2 ст.11 КАС України, вважає за доцільне визнати неправомірними дії Державного кадастрового реєстратора Відділу Держземагенства у Тарутинському районі Одеської області Матвєєва Михайла Степановича щодо відмови у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру. Згідно з ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст.86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а згідно ч.3 ст. 105 КАС України позивач має право, у тому числі, вимагати скасування або визнання нечинним рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень. Згідно зі ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] правомірні, документально підтверджені, ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, отже підлягають задоволенню повністю.

Результат розгляду: granted