Рішення адміністративного суду від 2014-01-22 00:00:00+02

Суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа [PERSON] (далі по тексту - СПД [PERSON] або позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до Збаразької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Тернопільській області (далі - Збаразька ОДПІ або відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 10 жовтня 2013 року №0002081700. Представник позивача в обґрунтування позовних вимог, суду пояснив, що вважає безпідставним висновок податкового органу щодо завищення податкового кредиту у зв'язку з порушенням порядку заповнення податкових накладних, а саме в ЄДР податкових накладних цифровий підпис на квитанції не відповідають підпису уповноваженої особи зазначеної в податковій накладній. З таким висновком представник позивача не погоджується оскільки: по-перше, податкові накладні були прийняті Державною податковою службою України, про що свідчать квитанції ДПС України з призначенням реєстраційного номеру; по-друге серед переліку обов'язкових реквізитів, визначених ПК, підпису та прізвища особи, що склала податкову накладну, немає; по-третє у ПК немає чіткого визначення поняття «уповноважена особа». Щодо висновку Збаразької ОДПІ про безпідставне віднесення до податкового кредиту суму ПДВ в розмірі 63 116,66 грн. з вартості придбаної техніки у зв'язку з тим, що суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа підприємець не може бути власником нерухомого або рухомого майна, представник позивача зазначив, що такі твердження податного органу є безпідставними, оскільки в Україні не передбачено реєстрації транспортних засобів за фізичними особами підприємцями, а операції з придбання вантажних автомобілів пов'язані з підприємницькою діяльністю [PERSON], що не спростовано Збаразькою ОДПІ, а тому, до податкового кредиту позивача, який зареєстрований платником податку на додану вартість, можливе включення сум податку на додану вартість, що нараховані (сплачені) у зв'язку і придбанням транспортних засобів (вантажного автомобіля), за умови взяття на облік такого майна, в якості основних фондів та використання таких засобів в оподатковуваних операціях у межах його господарської діяльності та наявності належного документального оформлення та підтвердження відповідних витрат за відображення їх у бухгалтерському та податковому обліку. З врахуванням викладеного, представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив скасувати оспорювань податкове повідомлення-рішення. Представники відповідача позовні вимоги не визнали, проти позову заперечили, посилаючись на те, що оспорюване податкове повідомлення-рішення Збаразької ОДПІ прийняте у відповідності до вимог чинного законодавства. В обґрунтування своєї позиції представники податкового органу зазначили, що відповідно до ст.325 Цивільного кодексу України право приватної власності на майно належить фізичній особі, а не фізичній особі - ( суб'єкту господарювання, що в свою чергу не дає можливості вважати майно (основні фонди), яке перебуває у приватній власності фізичної особи, основними фондами суб'єкта господарювання. Таким чином, відповідно до п.198.4 ст.198 Податкового кодексу України якщо платник податку придбає (виготовляє) товари/послуги та необоротні активи, які призначаються для їх використання в операціях, що не є об'єктом оподаткування або звільняються від оподаткування, то суми податку, сплачені (нараховані) у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не відносяться до податкового кредиту зазначеного платника, а тому представники Збаразької ОДПІ вважають що СПД [PERSON] не мав права на включення до податкового кредиту сум податку на додану вартість,сплачених при придбанні вантажних автомобілів. Також податковий орган вважає, що не можна включати до складу податкового кредиту суми ПДВ по податкових накладних, отриманих від контрагентів та складених з порушеннями, а саме: невідповідністю цифрового електронного підпису та підпису на податкових накладних, виданих контрагентами. Крім того, представники відповідача зазначили, що перевіркою було встановлено, що СПД [PERSON] надано в неповному обсязі виписки з банків про рух коштів на рахунках, а саме: не надано виписок про рух коштів на рахунках з банків філія Тернопільський Ощадбанк МФО 338545 рахунок [NUMBER] та АКБ «Імексбанк» МФО 328384 рахунки [NUMBER], [NUMBER]), не надано будь-яких документів щодо транспортних засобів: (Кайсер 8 -380 рік випуску 1989, СМТ рік випуску 2001, Фермек рік випуску 2003), чим порушено вимоги п. 44.3 ст. 44, п. 85.2 ст. 85 Податкового кодексу України в частині незабезпечення зберігання первинних, а також інших документів з питань обчислення і сплати належних сум податків протягом установлених строків їх зберігання та ненадання платником оригіналів документів чи їх копій за період, що перевірявся. З врахуванням викладеного представники податкового органу просили відмовити в задоволенні позову. Крім пояснень представників сторін, судом також досліджені письмові докази, наявні у матеріалах справи. Заслухавши у відкритому судовому засіданні пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, з наступних міркувань. Судом встановлено, що в період з 29 серпня по 6 вересня 2013 року Збаразькою ОДПІ було проведено позапланову виїзну перевірку СПД [PERSON] з питань дотримання вимог податкового законодавства, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2010 р. по 30.06.2013 р.. За результатами перевірки складено акт від 13.09.2013 року №147/1700/[NUMBER] (а.с.9-27). Відповідно до акту перевірки, податковими інспекторами виявлено порушення підприємцем [PERSON] п.44.3 ст.44 та п.85.2 ст.85, п.187.1 ст.187, п.198.3 ст.198 та абз. 9 п.п.201.10 ст.201 ПК України, що призвело до заниження ПДВ на загальну суму 93 694,17 грн. На підставі висновків викладених в акті перевірки Збаразькою ОДПІ прийнято податкове повідомлення-рішення від 10.10.2013 року №0002081700, яким позивачу визначено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 117 627, 67 грн., в т.ч. 93 694, 17 грн. - основний платіж; 23 933,50 грн. - штрафні (фінансові) санкції. Аналізуючи висновки викладені в акті перевірки про порушення СПД [PERSON] вимог податкового законодавства суд вважає їх неправомірними виходячи з наступного. Як в акті перевірки так і в запереченні на позов відповідач зазначає, що що відповідно до ст.325 Цивільного кодексу України право приватної власності на майно належить фізичній особі, а не фізичній особі - ( суб'єкту господарювання, що в свою чергу не дає можливості вважати майно (основні фонди), яке перебуває у приватній власності фізичної особи, основними фондами суб'єкта господарювання. Таким чином, відповідно до п.198.4 ст.198 Податкового кодексу України якщо платник податку придбає (виготовляє) товари/послуги та необоротні активи, які призначаються для їх використання в операціях, що не є об'єктом оподаткування або звільняються від оподаткування, то суми податку, сплачені (нараховані) у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не відносяться до податкового кредиту зазначеного платника, а тому представники Збаразької ОДПІ вважають що СПД [PERSON] не мав права на включення до податкового кредиту сум податку на додану вартість,сплачених при придбанні вантажних автомобілів. Суд з такою позицією податкового органу не погоджується виходячи з наступного: Відповідно до статті 3 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначає, що під господарською діяльністю розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями. Сферу господарських відносин становлять господерсько-виробничі, організаційно-господарські та внутрішньо-господарські відносини. Господарсько-виробничими є майнові та інші відносини, що виникають між суб'єктами дарювання при безпосередньому здійсненні господарської діяльності. Як вбачається із ст.43 ГК України підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом. Стаття 44 ГК України до принципів підприємницької діяльності відносить вільний вибір підприємцем видів підприємницької діяльності та самостійне формування підприємцем програмидіяльності, вибір постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону. Держава, що передбачено у ст. 47 ГК України, гарантує усім підприємцям, незалежно від обраних ними організаційних форм підприємницької діяльності, рівні права та рівні можливості для залучення і використання матеріально-технічних, фінансових, трудових, інформаційних, природних та інших ресурсів. Відповідно до ч.2 ст.50 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, з становленому законом. Стаття 55 ГК України визначає суб'єктів господарювання як учасників господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. Цією ж нормою встановлено, що суб'єктами господарювання є, в тому числі, громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці. Аналогічно, згідно ст.128 ГК України громадянин визнається суб'єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи. Як статтею 52 ЦК України, так і статтею 128 ГК України передбачено, що фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на як| згідно із законом не може бути звернено стягнення. Основу правового режиму майна суб'єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління (ст. 133 ГК України). Суб'єкт господарювання, який здійснює господарську діяльність на основі права власності, на свій розсуд, одноосібно або спільно з іншими суб'єктами володіє, користується і розпоряджається належним йому (їм) майном, у тому числі має право надати майно іншим суб'єктам для використання його на праві власності, праві господарського відання чи праві оперативного управління, або на основі інших форм правового режиму майна, передбачених цим Кодексом (ст. 134 ГК України). Майном статтею 139 ГК України визнається сукупність речей та інших цінностей (включаючи нематеріальні активи), які мають вартісне визначення, виробляються чи використовуються у діяльності суб'єктів господарювання та відображаються в їх балансі або враховуються в інших передбачених законом формах обліку майна цих суб'єктів. Залежно від економічної форми, якої набуває майно у процесі здійснення господарської діяльності, майнові цінності належать до основних фондів, оборотних засобів, коштів, товарів. Основними фондами виробничого і невиробничого призначення відповідно до ч.З ст. 139 ГК України є будинки, споруди, машини та устаткування, обладнання, інструмент, виробничий інвентар і приладдя, господарський інвентар та інше майно тривалого використання, що віднесено законодавством до основних фондів. Стаття 144 ГК України до правових підстав виникнення майнових прав та обов'язків суб'єкта господарювання серед іншого відносить як угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачених законом, але такі, що йому не суперечать, так і придбання майна з підстав, не заборонених законом. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] зареєстрований як фізична особа - підприємець Збаразькою РДА 01.03.1999 року, на податковому обліку як платник податків в Збаразькій ОДПІ перебуває з 01.03.1999 року, зареєстрований як платник податку на додану вартість про що йому видано свідоцтво від 25.01.2012 року, що не заперечується податковим органом та про що зроблено записи на сторінці 2 акту перевірки. СПД [PERSON] формував податковий кредит, за період з 25.01.2012р. по 30.06.2013р., у відповідності до укладених з контрагентами договорів купівлі-продажу транспортних засобів (автомобілі, напівпричіп, сідельні тягачі). Так, відповідно до Договору купівлі-продажу №25, укладеного 30.08.2013р. між СПД [PERSON] та ТОВ «ЛКФ Профіс», останнє як Продавець взяло на себе зобов'язання передати у власність СПД [PERSON] тягач сідельний, а СПД [PERSON] як Покупець зобов'язався прийняти та оплатити вищезазначене рухоме майно за ціною 155 300 грн, в т.ч. ПДВ 25 883,33грн., для подальшого використання його в господарській діяльності. Відповідно до договору купівлі-продажу № 393/12 від 16.11.2012р. СПД [PERSON] придбав у ТОВ «АЛЬТЕР-ТОП» напівпричіп загальною вартістю 92 600 грн, в т.ч. ПДВ 15 433 грн. для подальшого використання його в господарській діяльності. 06.02.2013р. між СПД [PERSON] та ТОВ «АЛЬТЕР ТОП» укладено договір купівлі-продажу, згідно якого СПД [PERSON] придбав для використання в господарській діяльності тягач сідельний за ціною 69 400, грн., в т.ч. ПДВ 11566,67 грн. 17.04.2013р. СПД [PERSON] згідно договору купівлі-продажу № 125/13 придбано у ТОВ «АЛЬТЕР ТОП» тягач сідельний загальною вартістю 61 400 грн, в т.ч. ПДВ 10 233,33 грн. СПД [PERSON] по взаємовідносинах з ТОВ «АЛЬТЕР-ТОП» та ТОВ «ДКФ ПРОФІС» належним чином виконувалися свої зобов'язання за укладеними договорами, на підтвердження чого свідчать відповідні видаткові накладні, видані Продавцями, сформовано податковий кредит, що підтверджується податковими накладними. Факт передачі транспортних засобів від Продавця до Покупця підтверджено Актами прийняття - передачі транспортного засобу. Документами, що свідчать про факт передачі Товару від Постачальника Покупцеві є відповідні видаткові накладні, оформлені Сторонами належним чином відповідно до приписів ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.99 N 996-ХІ, якою встановлені вимоги щодо первинних документів, які є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Суд при вирішенні даного спору враховує той факт, що СПД [PERSON], згідно реєстраційних даних, здійснює господарську діяльність, зокрема - з надання транспортних послуг, а також послуг по наданню в оренду вантажних автомобілів, технічного обслуговування та ремонту автомобілів, що свідчить про необхідність придбання транспортних засобів, з метою досягнення економічного результату, для подальшого використання таких транспортних засобів у підприємницькій діяльності. Всі розрахунки по укладених договорах купівлі-продажу були здійснені у безготівковому порядку, результат від господарських операцій був використаний СПД [PERSON] у своїй господарській діяльності, такі господарські операції були спрямовані на отримання прибутку. Загальний порядок формування податковою кредиту з ПДВ, як для юридичних осіб, так і для фізичних осіб, зареєстрованих платниками ПДВ, регламентується ст.198 Податкового кодексу України. Відповідно до п.198.3 ст.198 ПКУ, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст.39 ПКУ, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 ПКУ. протягом такого звітного періоду у зв'язку з: - придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; - придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Згідно з п. 198.6 ст.198 ПКУ не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими і порушенням вимог ст.201 ПКУ) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п.201.11 ст.201 ПКУ. Таким чином, особливих умов для формування податкового кредиту для фізичних осіб - суб'єктів господарювання, зареєстрованих платниками податку на додану вартість, ПКУ не передбачено. Визначальним фактором для формування податкового кредиту фізичними особами - суб'єктами господарювання, зареєстрованими платниками податку на додану вартість, при придбанні транспортних засобів, інших основних фондів та товарів, як і для платників податку на додану вартість - юридичних осіб, є подальше використання таких товарів (основних фондів) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності такої особи - платника податку. Не заслуговує також на увагу твердження відповідача з приводу того, що оскілки транспортний засіб зареєстрований на фізичну особу, то він не може використовуватися у господарській діяльності фізичної особи - підприємця. Дане твердження спростовується наступним: Так, відповідно до пункту 6 «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 p. N 1388 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2009 p. N 1371) з наступними змінами та доповненнями транспортні засоби, що належать фізичним особам - підприємцям, реєструються за ними як за фізичними. Тобто, чинним Порядком не передбачено реєстрації автомобілів за фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності. Відповідно п. 185.1. ст. 185 Податкового кодексу України (далі -ПК України) об'єктом кування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю. Відповідно до п. 188.1 ст.188. ПК України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу Пункт 198.1. ст. 198 ПК України надає право на віднесення сум податку до податкового у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Таким чином, суд прийшов до висновку, що СПД [PERSON] здійснював придбання вантажних автомобілів в статусі суб'єкта підприємництва для здійснення своєї господарської діяльності, та відповідно наведених вище норм, мав право на включення сум податку на додану вартість, сплачених при придбанні автомобілів, до податкового кредиту на підставі належно оформлених податкових накладних виписаних платниками ПДВ ТОВ «АЛЬТЕР-ТОП» та ТОВ «ДКФ ПРОФІС». Щодо висновку податкового органу про порушення позивачем абзацу 9 п. 201.10 ст. 201 ПК України внаслідок включення до складу податкового кредиту сум ПДВ по податкових накладних, отриманих від контрагентів та складених з порушеннями, а саме: невідповідністю цифрового електронного підпису та підпису на податкових накладних, виданих контрагентами, суд вважає за необхідне зазначити наступне: В акті перевірки зазначено, що податкові накладні на суму 10233,33 грн., виписані ТОВ „Альтер-Топ" та податкові накладні за період березень - липень 2012 р., січень, лютий, червень 2013 р., виписані ін. постачальниками за отримані дизпаливо та запчастини на загальну суму ПДВ 20235,5 грн. з порушенням вимог абз. 9 п.п. 201.10 ст. 201. Податкового Кодексу в частині накладання електронного підпису при їх реєстрації в реєстрі податкових накладних, а саме - електронний цифровий підпис, що накладено на вищенаведені податкові накладні при їх реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних належить директору ТОВ "Альтер-Топ" [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]), однак підпис, яким скріплено податкові накладні при видачі їх покупцю, належить [PERSON] Суд з таким висновком податкового органу не погоджується виходячи з наступного: Відповідно до п.198.6. ст.198 ПК не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу. У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати складання податкової накладної. Відповідно до п.201.10 ст.201 ПК податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних. Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня. Датою та часом надання податкової накладної та/або розрахунку коригування в електронному вигляді до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує, державну податкову і митну політику, є дата та час, зафіксовані у квитанції. Якщо надіслані податкові накладні та/або розрахунки коригування сформовано з порушенням вимог, передбачених відповідно пунктом 201.1 статті 201 та/або пунктом 192.1 статті 192 цього Кодексу, протягом операційного дня продавцю надсилається квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі про неприйняття їх в електронному вигляді із зазначенням причин. Якщо протягом операційного дня не надіслано квитанції про прийняття або неприйняття, така податкова накладна вважається зареєстрованою в Єдиному реєстрі податкових накладних. Реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних здійснюється не пізніше п'ятнадцяти календарних днів, наступних за датою їх складання. Порядок ведення Єдиного реєстру податкових накладних встановлюється Кабінетом Міністрів України. Покупець має право звіряти дані отриманої податкової накладної на відповідність із даними Єдиного реєстру податкових накладних. Відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних та/або порушення порядку заповнення податкової накладної не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов'язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов'язань за відповідний звітний період. Виявлення розбіжностей даних податкової накладної та Єдиного реєстру податкових накладних є підставою для проведення контролюючими органами документальної позапланової виїзної перевірки продавця та у відповідних випадках покупця товарів/послуг. У разі відмови продавця товарів/послуг надати податкову накладну або в разі порушення ним порядку її заповнення та/або порядку реєстрації в Єдиному реєстрі покупець таких товарів/послуг має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву із скаргою на такого постачальника, яка є підставою для включення сум податку до складу податкового кредиту. До заяви додаються копії товарних чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують факт сплати податку у зв'язку з придбанням таких товарів/послуг або копії первинних документів, складених відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", що підтверджують факт отримання таких товарів/послуг. Надходження такої заяви із скаргою є підставою для проведення документальної позапланової виїзної перевірки зазначеного продавця для з'ясування достовірності та повноти нарахування ним зобов'язань з податку за такою операцією. З оглянутих в судовому засіданні податкових накладних вбачається, що в них були заповнені усі необхідні реквізити, передбачені п.201.1 ст.201 ПК України, вони пройшли реєстрацію в єдиному реєстрі податкових накладних, а тому у СПД [PERSON] не було підстав для подання скарг на постачальників товару. Таким чином, в судовому засіданні не встановлено порушення позивачем п. 201.10 ст. 201 ПК України. Щодо порушень позивачем вимог п. 44.3 ст. 44, п. 85.2 ст. 85 Податкового кодексу України в частині незабезпечення зберігання первинних, а також інших документів з питань обчислення і сплати належних сум податків протягом установлених строків їх зберігання та ненадання платником оригіналів документів чи їх копій за період, що перевірявся, то суд вважає за необхідне зазначити, що дані порушення не були ні предметом спору ні однією з підстав для позовних вимог. Крім того, як встановлено в судовому засіданні вищенаведені порушення жодним чином не вплинули на визначення грошового зобов'язання з ПДВ в оспорюваному податковому повідомленні-рішенні, а тому посилання зі сторони відповідача на вищезазначені порушення судом до уваги не приймаються. Відповідно до ст. ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. За наведених обставин, суд вважає, що позовні вимоги підтверджені належними та допустимими доказами і підлягають до задоволення повністю. Якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, відповідно до ч.1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Результат розгляду: granted