Рішення адміністративного суду від 2014-03-04 00:00:00+02

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва із адміністративним позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, в якому просив суд: - скасувати наказ від 08.06.2013 року №292 в частині накладення на старшого оперуповноваженого сектору карного розшуку 2-го відділу міліції Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві [PERSON] дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ, визнавши його незаконним; - зобов'язати Головне управління МВС України в м. Києві вчинити певні дії щодо надання старшому оперуповноваженому сектору карного розшуку 2-го відділу міліції Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві [PERSON] додаткової відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 13.02.2013 року. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 вересня 2013 року у задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись із вказаною постановою, позивач подав апеляційну скаргу з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 вересня 2013 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги апеляційної скарги та просили їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги посилаючись на те, що судом першої інстанції було ухвалене законне та обґрунтоване рішення, а підстави для його зміни чи скасування відсутні. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено колегією суддів, позивач у серпні 1998 році був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ та з 14 вересня 2012 року працював на посаді старшого оперуповноваженого сектору карного розшуку 2-го відділу міліції (з обслуговування мікрорайону «Сирець») Шевченківського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві. У вересні 2010 року позивач уклав шлюб з [PERSON] та [INFO] у подружжя народилася дочка - [PERSON]. Також, колегією суддів встановлено, що позивач звертався з рапортом про надання додаткової відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 13.02.2013 року по [INFO], який отримано уповноваженою особою відповідача 19.02.2013 року та 20.02.2013 року зареєстровано Управлінням документального забезпечення ГУ МВС України в м. Києві за №С-859. До рапорту позивачем долучено пояснення щодо прийняття рішення про використання ним права на додаткову відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею віку 3-х років; свідоцтво про народження дитини; листок непрацездатності дружини; свідоцтво приватного підприємця дружини; свідоцтво платника єдиного податку дружини; податкову декларацію платника єдиного податку (в копіях). Згідно матеріалів справи [PERSON] з 22.07.2003 року зареєстрована як фізична особа - підприємець. Згідно довідки Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації від 27.02.2013 року №11-02-649, [PERSON] припинено виплату допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (з обліку знято з 12.02.2013 року згідно із заявою) (а.с. 48). Згідно довідки, [PERSON] з 13.02.2013 року приступила до роботи та виконує свої обов'язки в магазині «Modhouse» в повному обсязі, протягом повного робочого дня (а.с. 47). За результатами розгляду рапорту відповідачем 19.03.2012 року затверджено висновок, відповідно до якого питання щодо надання позивачу відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку може бути розглянуто після його одужання та надання належним чином засвідчених і закритих листків непрацездатності, проходження військово-лікарської комісії щодо його придатності до подальшого проходження служби в органах внутрішніх справ, а також довідки з місця роботи дружини про те, що вона вийшла на роботу до закінчення терміну відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, на підставі чого розгляд рапорту припинено та листом від 19.03.2013 року №24/С-859 позивачу про вищевикладене надано відповідь. Проте, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.05.2013 року у справі №826/4666/13-а зобов'язано ГУ МВС України в м. Києві розглянути рапорт позивача про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, який отримано Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві 19.02.2013 року, з прийняттям відповідного рішення. 28 травня 2013 року позивач з урахуванням зазначеної постанови суду звернувся з рапортом, в якому зазначив про повторне направлення довідки про те, що його дружина стала до роботи з 13.02.2013 року і не отримує матеріальну допомогу (а.с. 46). За результатами розгляду рапортів позивача від 13.02.2013 року та 28.05.2013 року заступником начальника Головного управління МВС України в м. Києві 25.06.2013 року затверджено відповідний висновок, яким: припинено розгляд рапортів позивача; відмовлено позивачу у наданні відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у зв'язку із відсутністю на те правових підстав (а.с. 49 - 51). Переглядаючи оскаржувану постанову в частині вирішених позовних вимог про зобов'язання відповідача вчинити певні дії щодо надання позивачу додаткової відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку колегія суддів зауважує на наступне. Відповідно до статті 1 Закону України «Про відпустки» державні гарантії та відносини, пов'язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України. Частиною першою статті 2 Закону України «Про відпустки» передбачено, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Відпустка у зв'язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону) та відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону) у розумінні абзаців другого та третього частини першої статті 4 Закону відносяться до соціальних відпусток. Згідно положень статті 18 Закону після закінчення відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (частина перша). Ця відпустка може бути використана повністю або частинами також батьком дитини, який фактично доглядає за дитиною (частина третя). За бажанням жінки або батька, у період перебування їх у відпустці для догляду за дитиною вони можуть працювати на умовах неповного робочого часу або вдома. При цьому за ними зберігається право на одержання допомоги в період відпустки для догляду за дитиною (частина четверта). Частиною четвертою статті 20 вказаного Закону передбачено, що особам, зазначеним у частині третій статті 18 цього Закону (крім осіб, які усиновили чи взяли дитину під опіку у встановленому законодавством порядку, прийомних батьків), відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається на підставі довідки з місця роботи (навчання, служби) матері дитини про те, що вона вийшла на роботу до закінчення терміну цієї відпустки і виплату допомоги по догляду за дитиною їй припинено (із зазначенням дати). Згідно постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 травня 2013 року у справі №826/4666/13-а під час розгляду справи суд встановив, що для належного розгляду рапорту позивача про надання йому відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з прийняттям відповідного рішення, останнім надано всі необхідні документи. Також, судом першої інстанції встановлено помилковість посилання відповідача у висновку за результатами розгляду рапорту позивача від 19.03.2013 року та листі від 19.03.2013 р. №24/С-859, що вирішення питання надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку може бути розглянуто після надання позивачем, зокрема, довідки з місця роботи дружини про те, що вона вийшла на роботу до закінчення терміну відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, оскілки зазначене не перешкоджає відповідачу вирішити рапорт по суті з урахуванням вимог частини першої ст. 2 Закону України «Про відпустки». Колегією суддів встановлено, що вказана постанова набрала законної сили, тому відповідно до частини першої статті 72 КАС України обставини, встановлені в ній, не потребують доказування. Таким чином, є таке, що набрало законної судове рішення, яким зобов'язано відповідача розглянути рапорт позивача про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, який отриманий 19.02.2013 року, з прийняттям відповідного рішення. З урахуванням вказаного судового рішення позивач повторно подав рапорт разом з яким надав довідку про те, що його дружина вийшла на роботу з 13.02.2013 року і не отримує матеріальну допомогу (а.с. 46). Проте, згідно висновку відповідача від 25.06.2013 року, розгляд рапортів позивача від 19.02.2013 року (зареєстрований 20.02.2013 року) та від 28.05.2013 року припинено та останньому відмовлено у наданні відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Колегія суддів вважає неправомірним посилання відповідача в висновку від 25.06.2013 року, як на підставу для відмови позивачу у наданні відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, те, що його дружина є суб'єктом господарювання та взагалі не має права на відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Зазначене порушує права позивача, що гарантовані статтею 1 та частиною першою статті 2 Закону України «Про відпустки», та не може перешкоджати розгляду рапорту по суті. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що підлягають задоволенню позовні вимоги про зобов'язання відповідача надати [PERSON] відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Переглядаючи постанову суду першої інстанції в частині вимог про скасування наказу від 08.06.2013 року №292 в частині накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ, колегією суддів встановлено наступне. Наказом ГУ МВС України в місті Києві від 08.06.2013 року №292 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності майора міліції [PERSON].» за вчинення дисциплінарного проступку, який виразився у невиході на службу без поважних причин 29.12.2012 року, а також у період часу з 02.03.2013 року по 17.03.2013 року, з 30.03.2013 року по 12.05.2013 року та з 26.05.2013 року по теперішній час, на старшого оперуповноваженого сектору карного розшуку 2-го відділу міліції (з обслуговування мікрорайону «Сирець») Шевченківського районного управління ГУ МВС України в місті Києві майора міліції [PERSON] накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ (а.с. 11 - 13). Листом ГУ МВС України в місті Києві від 25.06.2013 р. №14/С-2639 «Про результати розгляду рапорту» позивачу відмовлено у наданні відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, оскільки його дружина є приватним підприємством, а тому на неї не поширюється стаття 2 Закону України «Про відпустки», і відповідно, остання не має право на будь - який вид відпусток, у тому числі і на відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а.с. 10). Наказом ГУ МВС України в місті Києві від 27.06.2013 р. №491 о/с «Щодо особового складу» (витяг) відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) згідно пп. «є» (за порушення дисципліни) п. 64 майора міліції [PERSON] (М-119193), старшого оперуповноваженого сектору карного розшуку 2-го відділу міліції (з обслуговування мікрорайону «Сирець») Шевченківського районного управління ГУ МВС України в місті Києві (а.с. 14). Згідно частини першої та дев'ятої статті 18 Закону України «Про міліцію» порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України затверджується Верховною Радою України. Підпунктом «є» пункту 63 Розділу сьомого Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 року №114 (із змінами і доповненнями) (далі - Положення), зазначено, що особи рядового і молодшого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за порушення дисципліни. Законом України від 22 лютого 2006 року №3460-IV затверджено Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України. Статтею 5 вказаного Статуту передбачено, що за вчинення дисциплінарних проступків особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом. Згідно статті 12 Статуту на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень: 1) усне зауваження; 2) зауваження; 3) догана; 4) сувора догана; 5) попередження про неповну посадову відповідність; 6) звільнення з посади; 7) пониження в спеціальному званні на один ступінь; 8) звільнення з органів внутрішніх справ. Статтею 13 Статуту передбачено, що такі дисциплінарні стягнення, як звільнення з органів внутрішніх справ, звільнення з посади, пониження в спеціальному званні на один ступінь, накладаються начальниками, яким надано право прийняття на службу до органів внутрішніх справ, призначення на посаду, присвоєння спеціального звання. Положеннями статті 14 Статуту визначено, що з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником. У разі необхідності цей термін може бути продовжено начальником, який призначив службове розслідування, або старшим прямим начальником, але не більш як на один місяць. Перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо. Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу. Отже, передумовою накладення такого виду стягнення як звільнення з органів внутрішніх справ за порушення дисципліни мають бути порушення, встановлені внаслідок проведення ретельного службового розслідування в порядку, встановленому Законом. Так, 08 червня 2013 року тимчасово виконуючим обов'язки начальника Головного управління МВС України у м. Києві затверджено висновок службового розслідування за фактом невиходу позивача на службу (а.с. 78 - 85). У суді апеляційної інстанції позивач пояснив, що дійсно тривалий час перебував на лікарняному у зв'язку із власною хворобою або хворобою своєї малолітньої дитини (оскільки не отримав відпустку по догляду за дитиною). Факт перебування позивача на лікарняному підтверджується як наявними в матеріалах справи листками непрацездатності, так і письмовими відповідями лікарських установ на запити відповідача (а.с. 62, 66, 75). Неналежне оформлення листків непрацездатності, на думку колегії суддів, є недоліком у роботі лікарської установи та не може свідчити про порушення з боку позивача. Згідно вказаного висновку, [PERSON] відмовився від надання усних або письмових пояснень з приводу поважності причин невиходу його на службу у період з 02.03.2013 року по 17.03.2013 року, з 30.03.2013 року по 12.05.2013 року, а також з 26.05.2013 року по 31.05.2013 року, про що також заступниками начальника Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві було складено відповідні акти (а.с. 72, 73). Достовірність зазначених актів викликає певні сумніви у колегії суддів, оскільки у матеріалах справи містяться чисельні рапорти відповідальних осіб відповідача про неможливість місцевстановлення позивача. Під час апеляційного розгляду справи позивач пояснив, що письмові пояснення від нього не вимагалися і він взагалі не знав про факт проведення стосовно нього службового розслідування. Відповідно до частини першої статті 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Крім того, колегією суддів встановлено, що за час проходження служби в органах внутрішніх справ [PERSON] зарекомендував себе позитивно, неодноразово заохочувався (відзнаки МВС України, медаль «За сумлінну службу», медаль «За відзнаку в службі І ступеня», почесні грамоти, тощо). Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідач провів службове розслідування без встановлення усіх істотних обставин, тому дійшов передчасного висновку про необхідність застосування до [PERSON] дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ. Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності майора міліції [PERSON].» від 08.06.2013 року №292 є протиправним та підлягає скасуванню. Згідно частини п'ятої статті 18 Статуту такі дисциплінарні стягнення, як звільнення з посади, пониження в спеціальному званні та звільнення з органів внутрішніх справ, вважаються виконаними після видання наказу по особовому складу. За таких обставин, відповідно до частини другої статті 11 КАС України з метою повного захисту прав та інтересів позивача, колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві «Щодо особового складу» від 27.06.2013 року №491о/с. Окрім цього, відповідно до пункту 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. №114 у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік. Враховуючи наведене, колегія суддів також відповідно до частини другої статті 11 КАС України з метою повного захисту прав та інтересів позивача вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та поновити [PERSON] на службі в органах внутрішніх справ України на посаді з 28.06.2013 року, зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити середньомісячне грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з цієї ж дати. При цьому, відповідно до пункту 3 та 2 частини першої статті 256 КАС України постанова в частині поновлення на службі та зобов'язання здійснити нарахування та виплату [PERSON] грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах одного місяця підлягає негайному виконанню. Підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, відповідно до пункту 1 та 4 статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України, є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права. Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при ухваленні постанови неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи та порушено норми матеріального права, в зв'язку з чим постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про задоволення позову.

Результат розгляду: granted