Рішення адміністративного суду від 2014-02-24 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Московського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання відповідача надати відповідь на заяву від 27.09. 2013 року. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачем було надіслано рекомендованим листом з повідомленням на адресу Московського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області заяву від 27.09. 2013 року щодо протиправних дій громадянки [PERSON] Вказану заяву було отримано відповідачем 30.09. 2013 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. Разом з тим, відповідач, порушуючи норми Закону України "Про звернення громадян", Закону України "Про інформацію" та Закону України "Про доступ до публічної інформації", вчинив протиправну бездіяльність щодо розгляду поданої заяви та не надав мотивованої відповіді. Позивач у судове засідання не з'явився, про дату, час, місце судового засідання судом повідомлявся належним чином. До початку судового засідання подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Судом не визнавалася обов'язковою участь позивача в судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі позивача за наявними у справі матеріалами. Відповідач адміністративний позов не визнав, та зазначив, що заява громадянина [PERSON] щодо неправомірних дій з боку громадянки [PERSON] була зареєстрована до журналу реєстрації звернень громадян Московського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області за № 1927 від 01.10. 2013 року та внесена до ЖЄО № 22301 від 01.10. 2013 року. Разом з тим, оскільки події, викладені в заяві відбувалися не на території обслуговування Московського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, то матеріал ЖЄО № 22301 від 01.10. 2013 року, був направлений до Ленінського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області 04.10. 2013 року за вихідним № 67/35726 та до теперішнього часу до облікової групи відповідача не повертався. Про дані обставини було повідомлено позивача. Враховую наведене, просив в задоволенні позову відмовити повністю. Відповідач, у судове засідання не з'явився, про дату, час, місце судового засідання судом повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Судом не визнавалася обов'язковою участь представника відповідача в судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача за наявними у справі матеріалами. Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки в судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь у справі, то фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши у відкритому судовому засіданні подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] 27.09. 2013 року надіслав рекомендованим листом з повідомленням на адресу Московського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області заяву від 27.09. 2013 року щодо протиправних дій громадянки [PERSON] (а.с. 24, 4). Вказану заяву було отримано відповідачем 30.09. 2013 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 5). Заява громадянина [PERSON] від 27.09. 2013 року зареєстрована до журналу реєстрації звернень громадян Московського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області за № 1927 від 01.10. 2013 року та внесена до ЖЄО № 22301 від 01.10. 2013 року (а.с. 27, 29-30). Разом з тим, 04.10. 2013 року матеріал ЖЄО № 22301 від 01.10. 2013 року, був направлений до Ленінського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області за вихідним № 67/35726, про що було повідомлено позивача (а.с. 28). Основним нормативно-правовим актом, що врегульовує спірні правовідносини є Закон України "Про звернення громадян" від 02.10. 1996 р. № 393/96-ВР з наступними змінами та доповненнями у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - Закон України від 02.10. 1996 р. № 393/96-ВР). Відповідно до частини 1 статті 1 названого Закону, громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Згідно з частиною 3 та 4 статті 3 Закону України від 02.10. 1996 р. № 393/96-ВР, заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності, а скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб. До рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: - порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); - створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; - незаконно покладено на громадянина які-небудь обов'язки або його незаконно притягнуто до відповідальності. Відповідно до приписів статті 5 Закону України від 02.10.1996р. № 393/96-ВР, звернення може бути усним (викладеним громадянином і записаним посадовою особою на особистому прийомі) чи письмовим, надісланим поштою або переданим громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, якщо ці повноваження оформлені відповідно до чинного законодавства. Забороняється відмова в прийнятті та розгляді звернення з посиланням на політичні погляди, партійну належність, стать, вік, віросповідання, національність громадянина, незнання мови звернення. У той же час, частина 3 статті 7 Закону України від 02.10.1996р. № 393/96-ВР передбачає, якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. Відповідно до статті 18 названого Закону, громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право: особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; знайомитися з матеріалами перевірки; подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги; користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги; вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень. Згідно зі статтею 19 Закону України від 02.10.1996р. № 393/96-ВР, органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані: об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; відміняти або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об'єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи. Статтею 20 Закону України від 02.10.1996р. № 393/96-ВР передбачено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, на підтвердження дотримання наведених вище приписів Закону України від 02.10.1996р. № 393/96-ВР, відповідачем надано копію журналу реєстрації звернення громадян, де за № 1927 від 01.10. 2013 року зареєстрована заява позивача, та копія листа № 67/35726 від 04 жовтня 2013 року за підписом Начальника Московського РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області полковника міліції І.В. Назаренка, складеного за результатами передачі матеріалів заяви позивача від 27 вересня 2013 року для прийняття рішення до Ленінського РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області. З огляду на викладене, а також враховуючи те, що положеннями Закону України від 02.10.1996р. № 393/96-ВР не встановлено яким саме способом заявнику має бути відправлено відповідь за результатами розгляду його звернення, суд дійшов висновку, що відповідачем виконано покладений на нього обов'язок щодо розгляду відповідної заяви та її надіслання за належністю відповідному органу, про що повідомлено громадянина, який подав звернення. Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Таким чином, у ході судового засідання позивач не довів суду обґрунтованості позовних вимог, а відповідач підтвердив правомірність своїх дій. Частиною 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Оскільки факт наявності у позивача порушеного права не знайшов свого підтвердження в ході судового розгляду, то поданий позов належить залишити без задоволення. Відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. Оскільки суб'єктами владних повноважень не надано суду жодного доказу щодо понесення витрат пов'язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, то судові витрати із позивача не присуджуються.

Результат розгляду: denied