Рішення адміністративного суду від 2014-03-20 00:00:00+02

Управління Пенсійного фонду України у в Жидачівському районі Львівської області (далі - управління ПФУ в Жидачівському районі) звернулося до Львівського окружного адміністративного суду з позовною заявою до відділу державної виконавчої служби Жидачівського районного управління юстиції у Львівській області про скасування постанови від 16.12.2013 року ВП №39881284 про повернення виконавчого документа. Позовні вимоги мотивовано тим, що при примусовому виконанні виконавчого документа, в даному випадку вимоги про сплату боргу № Ф-19У від 05.08.2013 року, державний виконавець не вжив всіх можливих заходів для розшуку майна та коштів боржника, за рахунок яких можна було б погасити заборгованість перед Пенсійним фондом. Зокрема позивач стверджує, що державний виконавець не звернувся до суду з позовом про обмеження права виїзду боржника за кордон. З урахуванням наведеного позивач вважає, що оскаржене рішення прийнято неправомірно, у зв'язку з чим звернувся з даним позовом до суду. Представник позивача позовні вимоги підтримав повністю. Відповідач позов заперечує повністю з підстав, викладених в письмових запереченнях на позовну заяву від 12.03.2014 року. Зокрема відповідач зазначив, що з метою виявлення майна боржника та коштів, на які можна було б звернути стягнення, державний виконавець скерував відповідну вимогу до ВДАІ Жидачівського РВГУМВС України у Львівській області, управління Держкомзему у Жидачівському районі Львівської області, управління Пенсійного фонду України в Жидачівському районі, Жидачівського центру зайнятості про надання інформації щодо наявності зареєстрованого майна, а також про наявність джерел надходження коштів. В результаті державний виконавець не виявив майна, яке можна було б описати та реалізувати в рахунок погашення боргу, не виявлено також і коштів, якими можна було б сплатити заборгованість перед Пенсійним фондом. У зв'язку з цим і було прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві. Щодо звернення до суду з позовом про обмеження права виїзду боржника за кордон, то на думку відповідача для цього не було законних підстав, оскільки в даному випадку боржник не вчиняв жодних дій, спрямованих на ухилення від виконання своїх зобов'язань. З урахуванням наведеного відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою від 03.02.2014 року суд залучив до справи боржника у виконавчому провадженні [PERSON] як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача. В судовому засіданні [PERSON] повідомив, що фактично не проживає в с. Жирова Жидачівського району, тому не знав про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання вимоги про сплату боргу № Ф-19У від 05.08.2013 року. [PERSON] також повідомив суду, що заборгованість по сплаті єдиного внеску він повністю погасив, на підтвердження чого надав копії квитанції про оплату. Пояснив, що 21 листопада 2013 року Жидачівське відділення Миколаївської ОДПІ виставило йому вимогу про сплату боргу № Ф-62 на суму 1981,09 грн., яка включає заборгованість за попередні періоди, в т.ч. ту, про примусове стягнення якої було відкрито виконавче провадження № 39881284. Третя особа вважає позов необґрунтованим і просить суд відмовити в його задоволенні. Суд заслухав пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідив долучені до справи письмові докази, якими сторони підтверджують свої вимоги та заперечення та встановив наступне. Листом від 27.08.2013 року №4742/04-43 управління ПФУ в Жидачівському районі надіслано відділу ДВС Жидачівського районного управління юстиції для примусового виконання вимогу про сплату боргу № Ф-19У від 05.08.2013 року, виставлену ФОП [PERSON] Постановою від 20.09.2013 року державний виконавець Миколаївського відділу ДВС Жидачівського управління юстиції відкрив виконавче провадження № 39881284 про примусове виконання вимоги управління ПФУ в Жидачівському районі № Ф-19У від 05.08.2013 року про стягнення з [PERSON] заборгованості по сплаті єдиного внеску в сумі 1186,06 грн. З метою встановлення майнового стану боржника [PERSON] начальник ВДВС Жидачівського РУЮ направив начальникам ВДАІ Жидачівського районного відділу Головного управління МВС у Львівській області, управління ПФУ у Жидачівському районі Львівської області, управління Держкомзему у Львівській області, Жидачівського районного центру зайнятості вимогу № 09-20/3006/1 від 02.12.2013 року про надання інформації щодо боржника. Відділ ДАІ Жидачівського РВ Головного управління МВС України у Львівській області листом від 11.12.2013 року (вих. № 609) повідомив начальнику ВДВС Жидачівського РУЮ, що за гр. [PERSON] транспортних засобів не зареєстровано. Відділ Держземагенства у Жидачівському районі Львівської області у відповідь надіслав органу виконавчої служби листа № 01-12/05-1804 від 05.12.2013 року, зі змісту якого вбачається що за фізичною особою [PERSON] земельних ділянок на території Жидачівського району Львівської області не зареєстровано. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.12.2013 року, відомості про речові права [PERSON] на нерухоме майно відсутні. З відповіді органу державної податкової служби України вбачається, що відсутня інформація про джерела отримання доходів та про номери рахунків боржника, відкритих у банках та інших фінансових установах. За таких обставин 12 листопада 2013 року державний виконавець склав акт про те, що в результаті проведення виконавчих дій у боржника не виявлено майна, на яке може бути звернуто стягнення. 16 грудня 2013 року державний виконавець на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» виніс постанову ВП № 39881284 про повернення виконавчого документа стягувачеві, яку супровідним листом від 16.12.2013 року № 09-20/2330 надіслав сторонам виконавчого провадження. Управління ПФУ в Жидачівському районі вважає таке рішення державного виконавця передчасним і неправомірним, у зв'язку з чим звернулося з даним позовом до суду. Окрім того суд встановив, що Жидачівське відділення Миколаївської ОДПІ виставило [PERSON] вимогу про сплату боргу зі сплати єдиного внеску № Ф-62 від 21.11.2013 року на суму 1981,09 грн. (заборгованість станом на 21.11.2013р.). Отже, вимога про сплату боргу № Ф-62 від 21.11.2013 року включає в себе заборгованість за період до 01.08.2013 року, про необхідність сплати якої [PERSON] було виставлено вимогу № Ф-19У від 05.08.2013 року. Заборгованість в сумі 1981,09 грн. [PERSON] сплатив в повному обсязі, свідченням чого є квитанції про оплату, копії яких долучено до справи. При вирішенні спору суд керувався наступними нормами права: Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначено Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-ХІV (далі - Закон № 606), відповідно до статті 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону № 606 державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. У ч. 2 цієї статті передбачено, що державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону № 606 державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Згідно з ч. 1 ст. 32 Закону № 606 заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням. Як зазначено в п. 5.1.1. Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року №74/5, звернення стягнення на майно боржника полягає в його виявленні (шляхом надіслання запитів до органів державної податкової інспекції, банків, дорожньої автомобільної інспекції, бюро технічної інвентаризації, нотаріату тощо), описі, арешті, вилученні та примусовій реалізації. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону № 606 виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. У ч. 2 цієї статті передбачено, що про наявність обставин, зазначених у частині першій цієї статті, державний виконавець складає акт. Згідно з ч. 4 та ч. 5 ст. 47 Закону № 606 про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону. Відповідно до ч. 4, ч. 5 ст. 82 Закону № 606 рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб) можуть бути оскаржені до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Відповідно до ч. 1 ст. 181 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. При вирішенні спору суд виходить з наступних мотивів: Оскаржену постанову про повернення виконавчого документа стягувачу державний виконавець виніс на тій підставі, що внаслідок вжитих заходів з розшуку коштів та інших активів боржника не розшукано майна, на яке може бути звернуто стягнення. Суд встановив, що з метою виявлення такого майна, а також коштів для погашення заборгованості перед управлінням ПФУ у Жидачівському районі державний виконавець вжив відповідні заходи, зокрема надіслав вимоги до органів державної реєстрації прав на майно про надання відомостей щодо наявності таких прав у боржника [PERSON] На підставі долучених до справи доказів суд встановив, що вжиті державним виконавцем заходи виявилися безрезультатними, про що відповідно до ст. 47 Закону № 606 складено акт відповідного змісту. За таких обставин суд вважає, що в державного виконавця були всі передбачені в п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону № 606 підстави для винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві, яким в даному випадку є управління ПФУ в Жидачівському районі. Стосовно доводів позивача про необхідність звернення до суду з позовом про тимчасове обмеження права боржника у виїзді за кордон суд зазначає наступне. Таке право державного виконавця передбачено в п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606, за змістом якого у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, державний виконавець має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням. Слід зазначити, що для звернення до суду з таким позовом у державного виконавця мають бути достатні докази, які свідчать, що боржник свідомо ухиляється від виконання покладених на нього рішенням обов'язків, тобто діяння боржника мають бути спрямовані на те, щоб не виконувати своїх зобов'язань, при умові, що є реальні можливості такі зобов'язання виконати і немає об'єктивних причин, які цьому перешкоджають. В кожному випадку державний виконавець самостійно вирішує питання про необхідність звернення до суду з таким позовом. Однак, на думку суду, лише факт наявності невиконаного зобов'язання перед стягувачем і відсутність у боржника майна та/або коштів для погашення такої заборгованості ще не свідчить про ухилення боржником від виконання покладених на нього обов'язків. У зв'язку з цим, твердження позивача про невжиття державним виконавцем усіх можливих заходів, спрямованих на примусове виконання виконавчого документа є безпідставними. Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС країни кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. У ч. 2 тієї ж статті передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Беручи до уваги наведені вище обставини та вимоги законодавства суд прийшов до висновку, що при прийнятті постанови від 16.12.2013 року ВП №39881284 державний виконавець діяв в межах наданих йому повноважень, на підставі та в спосіб, передбачені законом. Суд вважає, що оскаржена постанова відповідає критеріям, наведеним в ч. 3 ст. 2 КАС України і підстав для її скасування не встановлено. З урахуванням наведено, позовні вимоги управління ПФУ в Жидачівському районі є безпідставними, тому в задоволенні позову слід відмовити. Щодо судових витрат, то відповідно до ст. 94 КАС України підстав для їх розподілу немає.

Результат розгляду: denied