Рішення адміністративного суду від 2014-01-14 00:00:00+02

Постановою Керченського міського суду Автономної Республіки Крим від 10.04.2013 у задоволені позовних вимог [PERSON] до Відділу державної виконавчої служби Бердянського міжрайонного управління юстиції Запорізької області - відмовлено. Не погодившись з зазначеною постановою суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Керченського міського суду Автономної Республіки Крим від 10.04.2013, та ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити. Постановою Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 26.12.13 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Постанову Керченського міського суду Автономної Республіки Крим від 10.04.13 скасовано. Прийнято нове рішення. Адміністративний позов [PERSON] задоволено частково. Визнано неправомірною бездіяльність Відділу державної виконавчої служби Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області щодо виконання рішення Керченського міського суду Автономної Республіки Крим від 29 березня 2002 року по справі за позовом [PERSON] до ПП "Шарк" про стягнення моральної шкоди та матеріального збитку. Стягнуто з Відділу державної ви конавчої служби Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області на користь [PERSON] 1000,00грн. моральної шкоди. В іншій частині позову відмовлено. 05.12.13 вх. №17212 від позивача - [PERSON], надійшла заява про прийняття додаткового рішення. Заява мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не прийнято рішення щодо стягнення матеріальних збитків та розподілу судових витрат. Відповідно до статті 168 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою особи, яка брала участь у справі, чи з власної ініціативи прийняти додаткову постанову чи постановити додаткову ухвалу у випадках, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Питання про ухвалення додаткового судового рішення може бути заявлено до закінчення строку на виконання судового рішення. Суд ухвалює додаткове судове рішення після розгляду питання в судовому засіданні з повідомленням осіб, які беруть участь у справі. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду питання. Вирішуючи спір про стягнення заподіяних збитків, суд по-перше повинен з'ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. При цьому слід відрізняти обов'язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання, що випливає з договору від позадоговірної шкоди, тобто, від зобов'язання, що виникає внаслідок заподіяння шкоди. Предметом позову у даній справі є стягнення з Відділу державної ви конавчої служби Бердянського міжрайонного управління юстиції Запорізької області збитку у сумі 17006,91грн. та моральної шкоди в сумі 5000,00грн., які виникли у зв'язку з невиконанням відповідачем рішення Керченського міського суду Автономної Республіки Крим від 29 березня 2002 року у справі за позовом [PERSON] до ПП "Шарк" про стягнення моральної шкоди та матеріального збитку. Під підставами позову слід розуміти обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, а не саме по собі посилання позивача на певну норму закону, яку суд може замінити, якщо її дія не поширюється на дані правовідносини. Тобто, позов заявлено з підстав невиконання відповідачем рішення суду про стягнення грошових сум, тобто невиконання ним позадоговірних (делік тних) зобов'язань. Позовні вимоги ґрунтуються на позадоговірних відносинах, в результаті чого як позивачем, так і Керченським міським судом Автономної Республіки Крим дана неправильна юридична кваліфікація спірних правовідносин. Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних суддів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Відповідно до частини першої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Отже, згідно з вищенаведеними нормами права, позивач має право звернутися до адміністративного суду з позовом лише у разі, якщо він вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб'єкта владних повноважень) порушено його права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач. Позивач не довів належними доказами наявність безпосереднього причинного зв'язку між тривалим виконанням судового рішення та матеріальними збитками, оскільки недостатньо встановити тільки факт невиконання судового рішення та неотримання присуджених судом грошових коштів. У порушенні вимог частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, позивачем не доведені обставини, на яких ґрунтуються його вимоги щодо відшкодування збитків. Отже, колегія суддів вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення з Відділу державної ви конавчої служби Бердянського міжрайонного управління юстиції Запорізької області матеріального збитку у сумі 17006,91грн., яка може розглядатися як збиток, заподіяний позивачу відповідачем не підлягають задоволенню. Що стосується стягнення судових витрат, то судова колегія зазначає наступне. Відповідно до ст. 161 Кодексу адміністративного судочинства України під час прийняття постанови суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати. Якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа) (частина перша ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України). Відповідно до матеріалів справи, позивачем понесені судові витрати у розмірі 18,50 грн., які підлягають поверненню на користь позивача.

Результат розгляду: partial