Рішення адміністративного суду від 2014-03-14 00:00:00+02

09.01.2013 р. [PERSON] звернувся до суду з заявою, поданою в порядку ст. 267 КАС України, в якій просить визнати незаконними дії Львівської митниці, Державної митної служби України, правонаступником якої є Львівська митниця Міндоходів, щодо відмови у виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 12.10.2011 р. по 02.07.2012 р. включно та стягнути середній заробіток за цей період в сумі 26 704,86 грн. Також просить визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду поважними та поновити його. Заяву обґрунтовує тим, що 27.12.2010 р. [PERSON] був звільнений з посади на державній службі. Судовим рішенням, прийнятим 11.10.2011 р., поновлений на посаді, яке залишено без змін судовим рішенням апеляційної інстанції від 08.02.2012 р. Судовим рішення від 17.10.2013 р., яким переглядались судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій, останні залишенні без змін. Середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідач виплатив на підставі судового рішення за період з 28.12.2010 р. по 11.10.2011 р. в сумі 29639,79 грн. Фактично на посаді [PERSON] було поновлено 03.07.2012 р. Відповідно за період з 12.10.2011 р. по 02.07.2012 р. є періодом вимушеного прогулу, грошову компенсацію за який гарантовано особі чинним законодавством. Представник відповідача проти задоволення заяви заперечує. Зазначає, що [PERSON] знав про те, що судовим рішенням Львівського апеляційного адміністративного суду від 08.02.2011 р. Львівській митниці було відмовлено у задоволенні апеляційної скарги та підтверджено протиправність наказу, яким звільнено [PERSON] з посади. Однак в Державну митну службу України про виконання судового рішення та поновлення його на роботі не звертався. 03.07.2012 р. [PERSON] був поновлений на посаді, а 04.07.2012 р. він подав заяву про звільнення за угодою сторін і цього ж дня було видано відповідний наказ. Крім того, вважає, що звернення особи до суду із заявою в порядку ст. 267 КАС України можливе лише у разі невиконання судового рішення при примусовому його невиконанні в межах здійснення виконавчого провадження. Також таку заяву може бути подано до суду протягом 10 днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав. Вважає, що [PERSON] необґрунтовано звернувся до суду з такою заявою з пропуском встановленого строку. Вирішуючи заяву, Суд встановив наступні обставини. Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 11.10.2011 р., залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08.02.2012 р., визнано протиправним та скасовано наказ Державної митної служби України № 2452-к від 24.12.2010 р. в частині припинення з 27.12.2010 р. перебування на державній службі в митних органах України [PERSON], старшого інспектора сектору відділу митного оформлення № 3 митного поста "Краковець" Львівської митниці. Визнано протиправним та скасовано наказ Львівської митниці від 27.12.2010 р. № 1172 "Про оголошення наказу Державної митної служби України" в частині оголошення [PERSON] наказу Державної митної служби України № 2452-к від 24.12.2010 р. Поновлено [PERSON] на посаді старшого інспектора сектору відділу митного оформлення № 3 митного поста "Краковець" Львівської митниці з 27.12.2010 р. Стягнуто з Львівської митниці на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28.12.2010 р. по 11.10.2011 р. в сумі 29639,79 грн. 07.06.2012 р. державним виконавцем ВПВР ДВС України відкрито виконавче провадження щодо виконання судового рішення в частині поновлення на роботі, а 14.08.2012 р. закінчено виконавче провадження. 11.06.2012 р. державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку виконанням боржником рішення суду в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу на користь [PERSON] 29639,79 грн. 03.07.2012 р. Державною митною службою України видано наказ № 1362-к, яким [PERSON] поновлено на посаді. 04.07.2012 р. [PERSON] подав заяву про звільнення за угодою сторін і цього ж дня було видано відповідний наказ № 947-к . 03.12.2012 р. [PERSON] звернувся до Львівської митниці Державної митної служби України з заявою про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 12.10.2011 р. по 02.07.2012 р. Листом від 24.12.2012 р. у задоволенні заяви було відмовлено. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17.10.2013 р. судове рішення від 11.10.2011 р. та від 08.02.2012 р. залишено без змін. Таким чином, [PERSON] фактично виплачено кошти за час вимушеного прогулу з 28.12.2010 р. (дня звільнення) по 11.10.2011 р. (поновлення на роботі судом першої інстанції). Протягом період з 12.10.2011 р. по 02.07.2012 р. (до дня фактичного поновлення) [PERSON] перебував у вимушеному прогулі, що і стало причиною звернення [PERSON] до суду. Відповідач надав довідку про середню заробітну плату [PERSON] за період з 12.10.2011 р. по 02.07.2012 р., згідно якої сума за цей період складає 26264,67 грн., а середньоденний заробіток - 146,73 грн. Вирішуючи заяву, Суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 9 ст. 267 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено постанову суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб'єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такої постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду. Звернення [PERSON] до суду має на меті вирішення правових питань, що виникли у зв'язку із виконанням постанови суду від 11.10.2011 р. та захисту його прав, підтверджених такою постановою, зокрема права на оплату праці за час вимушеного прогулу за період з 12.10.2011 р. по 03.07.2012 р. (дату фактичного поновлення на роботі). З огляду на це, розгляд заяви відбувається в межах того самого публічно-правового спору про звільнення [PERSON] зі служби 27.12.2010 р., що був вирішений судом, та в порядку судового контролю за виконанням судового рішення, що набрало законної сили. Відповідно до ст. 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст. 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Оскільки Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17.10.2013 р. постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11.10.2011 р. та Львівського апеляційного адміністративного суду від 08.02.2012 р. залишено без змін, з дня набрання законної сили цією ухвалою, з 27.12.2010 р., слід вважати, що [PERSON] поновлений на роботі, а отже його відсутність на роботі з 12.10.2011 р. по 02.07.2012 р. мала місце не з його вини, а отже є вимушеним прогулом. Період з 03.07.2012 р. по 17.10.2013 р. (дата винесення ухвали ВАС України) не оспорюється, оскільки [PERSON] звільнився 04.07.2012 р. Оскільки в період з 12.10.2011 р. по 02.07.2012 р. [PERSON] грошового забезпечення не одержав, має місце порушення його трудових прав, які підлягають захисту шляхом стягнення з відповідача грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 12.10.2011 р. по 02.07.2012 р. Покликання представника відповідача на відсутність вини у вимушеному прогулі Суд відхиляє, оскільки законодавство не ставить оплату вимушеного прогулу в залежність від вини роботодавця. Взаємовідносини між роботодавцем та особами, з вини яких відбулося порушення трудових прав позивача [PERSON], виходять за межі судового контролю у справі, що розглядається. Суд бере до уваги, що сума не нарахованої та не виплаченої [PERSON] заробітної плати за період з 12.10.2011 р. по 02.07.2012 р. складає 26264,67 грн., а середньоденний заробіток - 146,73 грн., що визнається відповідачем, який надав відповідну довідку. Сума 26 264,67 грн. нарахована відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100. Згідно з п.8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до п. 10 ст. 267 КАС України у разі наявності підстав для задоволення заяви суд ухвалює одну із постанов, що передбачені частиною другою статті 162 цього Кодексу. Така постанова може бути оскаржена лише в апеляційному порядку. Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про стягнення з відповідача коштів. Окрім того, у разі необхідності спосіб, строки і порядок виконання можуть бути визначені у самому судовому рішенні (ч. 1 ст. 257 КАС України). Враховуючи наведене, Суд вважає за необхідне встановити наступний порядок виконання судового рішення: з суми грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 12 жовтня 2011 року по 02 липня 2012 року в розмірі 26264,67 гривень при її виплаті [PERSON] утримати єдиний соціальний внесок в сумі 1602,14 грн. та податок з доходів фізичних осіб в сумі 3699,38 грн. Щодо покликань відповідача на те, що [PERSON] несвоєчасно звернувся до суду із заявою про виплату йому компенсації за час вимушеного прогулу, з недотриманням 10-денного строку з дня коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення своїх прав, то Суд такі відхиляє з огляду на правову позицію Конституційного Суду України. Так, згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 спір щодо стягнення не виплачених власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати є трудовим спором, пов'язаним з недотриманням законодавства про оплату праці. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Згідно з частиною другою статті 233 Кодексу у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України виходить з того, що при розгляді в позовному провадженні трудового спору про стягнення належної працівникові заробітної плати положення частини другої статті 233 Кодексу підлягає застосуванню у випадках пред'явлення вимог про стягнення будь-яких виплат, що входять до структури заробітної плати, і застосування цих положень не пов'язане з фактом нарахування чи ненарахування роботодавцем спірних виплат. Отже, на підставі системного аналізу наведених положень чинного законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців. Таким чином, Суд дійшов висновку, що строк звернення до суду не порушено. З огляду на наведене, заяву [PERSON] слід задовольнити частково, в сумі 26264,67 грн.

Результат розгляду: partial