Рішення адміністративного суду від 2014-02-25 00:00:00+02

В січні 2014 р. позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначала, що вона є пенсіонером за віком. 21 листопада 1997 р. вона разом зі своїм чоловіком виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю. Перед виїздом до вказаної країни, відповідно до ч. 2 ст. 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» отримала пенсію за 6 місяців наперед тобто до 21.05.1998 р. З вказаного числа виплата пенсії припинилась. В жовтні 2009 р. Конституційний Суд України прийняв рішення, яким визнав неконституційними п. 2 ч. 1 ст. 49 та друге речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Після того, як їй стало відомо про вище вказане рішення Конституційного Суду, вона в листопаді 2013 р. звернулася до відповідача із заявою, в якій просила виплатити їй пенсію з 21.05.1998 р. по теперішній час. Листом від 11.12.2013 р. відповідач у виплаті пенсії їй відмовив. Позивачка вважала таку відмову незаконною, а тому просила суд зобов'язати відповідача виплатити їй пенсію по віку з 21.05.1998 р. пор теперішній час та компенсувати частину доходів, у зв'язку з порушенням строків виплати пенсії за віком. Також позивачка просила суд слухати справу у її відсутність. Представник відповідача Сурова в заяві, направленій до суду позов не визнала та просила суд слухати справу у її відсутність. Дослідив матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав: Як слідує з рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 р. визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року. Положення Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне» страхування визнані не конституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Таким чином, виходячи з вищевказаного рішення суду, суд вважає, що вказане рішення не розповсюджується на правовідносини, які виникли до 07.10.2009 р. Крім того позивачкою не надано жодного доказу, що вона дійсно мешкає в Ізраїлі. З копії паспорта громадянина України, який долучений до матеріалів справи не видно чи дійсно позивачка перетинала кордон України, а також чи знаходиться вона на консульському обліку в Ізраїлі, якщо вона там мешкає. Суд також вважає, що позивачем не пропущений строк на звернення до суду з позовом, оскільки він отримав відмову відповідача у задоволенні його вимог 11.12.2013 р., до суду звернувся 08.01.2014 р., тобто у встановлений законом строк.

Результат розгляду: denied