Рішення адміністративного суду від 2014-03-21 00:00:00+02

Позивач [PERSON] звернувся до Підгаєцького районного суду з адміністративним позовом до відповідача Мужилівської сільської ради про визнання недійсним рішення Мужилівської сільської ради № 28 від 04.04.1997 року. Згідно уточнених позовних вимог позивач вказує на те, що 27.02.1996 року він уклав з [PERSON] договір на придбання житлового будинку в [ADDRESS], Підгаєцького району для потреб Мужилівської парафії Української Греко-Католицької церкви храму Святого Василія Великого, в якому проживає разом із сім'єю. Вказує, що згідно оскаржуваного рішення Мужилівської сільської ради йому було передано в користування земельну ділянку, на якій знаходиться даний будинок, оскільки в книзі реєстрації в сільській ради є запис, що [PERSON] вибув, а прибув під № 622 [PERSON] і отримав 0,20 землі для обслуговування парафіяльного дому. 18.12.2013 року він звернувся до Мужилівської сільської ради за роз'ясненням, на підставі яких документів надавались довідки про наявність у його користуванні земельної ділянки площею 0,20 га, та звернувся із заявою про надання йому копії заяви, згідно якої було передано в користування земельну ділянку. У відповіді Мужилівської сільської ради від 13.01.2014 року вказано, що така заява не збереглась. Зазначає, що він з такою заявою не звертався та такої заяви не писав, оскільки згідно статуту всі документи він підписує від імені релігійної громади та в її інтересах, громада є власником будинку і користувачем земельної ділянки під будинком, тому він не може претендувати на власність громади. Крім того, зсилається на те, що у сільській раді відсутні документи про виділення земельної ділянки в натурі з встановленням межових знаків та присвоєнням адреси. Тому просить суд визнати недійним рішення Мужилівської сільської ради в частині передачі йому в користування земельної ділянки в розмірі 0,20 га. Позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав та просить суд їх задовольнити. Крім того, суду пояснив, що він не погоджується із представником відповідача про те, оскаржуваним рішенням сільської ради йому була надана земельна ділянка в користування для ведення особистого підсобного господарства «Біля кладовища», оскільки дана земельна ділянка була в користуванні релігійної громади значно раніше, за священика, який був в селі до нього, та громада користується цією земельною ділянкою на даний час. У 1997 році він не звертався із заявою у Мужилівську сільську раду про надання йому в користування зазначеної земельної ділянки. Також зазначив, що він дійсно сплачував земельний податок як представник релігійної громади, оскільки є уповноваженою особою. Представник відповідача Мужилівської сільської ради позовні вимоги не визнав, просить суд відмовити у задоволенні позову та суду пояснив, що позивачу рішенням Мужилівської сільської ради № 28 від 04.04.1997 року було надано в користування земельну ділянку площею 0,20 га для ведення особистого підсобного господарства «Біля кладовища». Заява [PERSON] про надання йому земельної ділянки не збереглась у зв'язку з тим, що строки її зберігання 3-5 років. Розташування земельної ділянки підтверджено схематичним зображенням на підставі карт селі Мужилів, які складались у 1955 році. Актом обстеження даної земельної ділянки підтверджено, що її площа 0,20 га, та зі слів суміжних користувачів [PERSON], [PERSON] підтверджено, що даною земельною ділянкою користується священик [PERSON] Крім того, згідно записів у погосподарській книзі вказано, що [PERSON] користується лише земельною ділянкою площею 0,20 га, що є ріллею, та житлового будинку у власності не має. Житловий будинок по [ADDRESS] в погосподарських книгах рахується за греко-католицькою парафією, тому [PERSON] не могла бути надана земельна ділянка під житловим будинком, що належить юридичній особі. Також, позивачу було відомо, що у його користуванні знаходиться земельна ділянка біля кладовища, оскільки він сплачував земельний податок за цю земельну ділянку, що підтверджено квитанцією за 2013 рік. Заслухавши пояснення сторін, оцінивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає до задоволення із наступних підстав: Рішенням Мужилівської сільської ради № 28 від 04.04.1997 року було вирішено передати в користування землю жителям села Мужилів згідно поданих заяв (список додається). У списку жителів с. Мужилів, яким передано в користування земельні ділянки, згідно поданих ними заяв, а також, в яких зроблені обміри земельних ділянок, під № [NUMBER] є прізвище [PERSON] - 0,20 га. З договору купівлі-продажу від 27.02.1996 року вбачається, що [PERSON] купив для Греко-Католицкої громади с. Мужилів у [PERSON], [PERSON] житловий будинок в [ADDRESS], Підгаєцького району. Позивач свої вимоги обгрунтовує тим, що він не звертався у Мужилівську сільську ради із заявою про надання йому земельної ділянки та відсутні документи про виділення земельної ділянки в натурі з встановленням межових знаків та присвоєнням адреси. Тому йому невідомо, яка саме земельна ділянка знаходиться у його користуванні згідно даного рішення сільської ради. Відповідно до п.1) ч. 1 ст. 9 Земельного кодексу України 1990 року (в редакції 05.05.1993 року, що діяла на час винесення оскаржуваного рішення), до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить: передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу. Відповідно до ст. 19 Земельного кодексу України 1990 року, що регулює порядок надання земельних ділянок у користування, передбачає, що сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів. Надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок. У заяві громадянина про надання земельної ділянки вказуються бажані її розмір і місце розташування, мета використання. Відповідна місцева Рада народних депутатів розглядає клопотання (заяву) у строк не більше місяця, дає дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки і одночасно повідомляє про це Раду народних депутатів, на території якої розташована намічувана для відведення земельна ділянка. Проект відведення земельної ділянки погоджується з власником землі або землекористувачем та подається до сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, яка розглядає його у місячний строк і в межах своєї компетенції приймає рішення про надання земель. Проте, представником відповідача в судовому засіданні не було подано документів, на підставі яких було сільською радою було вирішено передати земельні ділянку позивачу [PERSON], а саме, проекту відведення земельної ділянки. Також, у змісті рішення Мужилівської сільської ради № 28 від 04.04.1997 року не було зазначено цільового призначення земельної ділянки, площею 0,20 га, яка була надавана у користування позивачу, що суперечить вимогам Земельного кодексу України 1990 року (в редакції від 05.05.1993 року). Крім того, у даному рішенні не зазначено норм діючого на той час законодавства, на підставі яких було прийняте рішення Мужилівської сільською радою. Представник відповідача, заперечуючи проти позову, вказав, що згідно погосподарських книг за [PERSON] числиться земельна ділянка для ведення особистого підсобного господарства площею 0,20 га. Також, в обгрунтування своїх заперечень представником відповідача було надано схематичне зображення земельних ділянок села Мужилів із зазначенням розташування земельної ділянки № 6 площею 0,20 га, якою користується [PERSON] та яка межує із земельними ділянками [PERSON], [PERSON] З акту від 17.02.2014 року, складеного комісією у складі голови Мужилівської сільської ради Широкого В.Й. та землевпорядника сільської ради М.І. Шкабура вбачається, що комісією було проведено уточнення розміру земельної ділянки [NUMBER] яка знаходиться біля церкви Порови Пресвятої Богородиці за кладовищем по сусідству з земельними ділянками [PERSON] по одній стороні та [PERSON] по іншій стороні, та встановлено, що при обмірах земельної ділянки довжина становить 78м, ширина 26 м, площа даної земельної ділянки становить 0,20 га, даною земельною ділянкою користується [PERSON] Із зазначеного акту вбачається та підтверджено представником відповідача, що під час складання цього акту не були присутні суміжні користувачі та позивач [PERSON] та вони не були повідомлені про проведення зазначених обмірів. Крім того, позивач [PERSON] в судовому засіданні підтвердив, що він ніякого документу щодо визначення меж земельної ділянки не підписував та йому земельна ділянка біля кладовища, на яку вказує представник відповідача, не надавалась у користування, оскільки даною земельною ділянкою користується релігійна громада. Зі змісту статей 23, 24 Земельного кодексу України 1990 року вбачається, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Право тимчасового користування землею, в тому числі на умовах оренди, оформляється договором. В ході судового розгляду не було здобуто доказів видачі Мужилівською сільською радою позивачу будь-яких з передбачених вищезгаданою статтею документів, що підтверджують право користування позивачем земельною ділянкою в с. Мужилів Підгаєцького району. Тому, суд не приймає до уваги зазначені докази та вважає їх неналежними, позаяк представником відповідача не доведено, що вищезазначений акт та схематичне зображення розташування земельних ділянок с. Мужилів є документами, передбаченими законодавством України, на підставі яких було винесено оскаржуване рішення сільської ради. Встановлено та не заперечувалось сторонами, що позивачем було сплачено земельний податок, що підтверджується квитанцією від 30.07.2013 року, однак суд не бере до уваги зазначений доказ, оскільки обов'язок сплати земельного податку виникає у зв'язку з належністю на праві власності чи постійного користування земельною ділянкою і не може оцінюватись як самостійна підстава для виникнення права на будь-яку земельну ділянку. На підставі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно вимог ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Таким чином, представник відповідача не надав суду достатньо належних доказів на спростування доводів позивача та на підтвердження своїх заперечень. Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України суд при вирішенні справ керувався принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові та службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України. За таких обставин, суд приходить до висновку, що при винесення рішення відповідач Мужилівською сільська рада діяла не на підставі та не у спосіб, що визначені Земельним кодексом України 1990 року (в редакції 05.05.1993 року). Судом встановлено, що позивачем було подано позов в межах строку звернення до адміністративного суду, оскільки твердження позивача про те, що йому лише в грудні 2013 року стало відомо про оскаржуване рішення Мужилівської сільської ради, яким порушені його права, не було спростовано в судовому засіданні. Тому, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до вирішення по суті. Крім того, вирішуючи позовні вимоги, з метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивача суд вважає за необхідне скасувати рішення суб'єкта владних повноважень, яке позивач просить визнати недійсним. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що має місце порушення прав позивача, які підлягають захисту, а позов до задоволення шляхом визнання недійсним та скасування рішення Мужилівської сільської ради № 28 від 04.04.1997 року в частині передачі в користування земельної ділянки в розмірі 0,20 га [PERSON].

Результат розгляду: granted