Рішення адміністративного суду від 2014-03-27 00:00:00+02

13 лютого 2014 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява [PERSON] до державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України, Державної реєстраційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії. В обґрунтування позовних вимог представник позивач зазначив, що до заяви про реєстрацію права власності на нежитлову будівлю надав усі необхідні документи, але йому було відмовлено в реєстрації права власності у зв'язку з тим, що документи не відповідають вимогам та не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують тане дають змоги встановити невиконання боржником перед кредитором зобов'язань за договором. Представник позивача вважає, що вказане рішення не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому має бути визнане судом протиправним та скасованим. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити позов в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з'явились, були сповіщені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, жодних клопотань до суду про визнання позову чи заперечення не надавали. Згідно ч.6 ст.128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта. Отже, згідно вимог ч.6 ст. 128 КАС України, справа розглянута в порядку письмового провадження. Відповідно до Закону України «Про іпотеку» - Іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Як вбачається із матеріалів справи, 24 грудня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики у вигляді розписки (а.с.14). Згідно умов зазначеного договору [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти в розмірі 1.000.000 (один мільйон) гривень. Згідно умов договору позики [PERSON] зобов'язалася повернути грошові кошти до 24 грудня 2013 року. Та як стверджує представник позивача по теперішній час гроші позивачу не повернуто. Представник позивача зазначив, що позивач неодноразово звертався з вимогою до [PERSON] виконати зобов'язання, але вона не реагувала ніяк, посилаючись на те, що грошей у неї немає. 24 грудня 2012 року, з метою забезпечення виконання зобов'язання [PERSON], між [PERSON] та [PERSON] був укладений іпотечний договір (а.с.15-16), посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Белградського районного нотаріального округу Одеської області, зареєстрований в реєстрі за № 10515. Пунктом 1 іпотечного договору передбачено, що [PERSON] (далі - Іпотекодавець) передає в іпотеку [PERSON] (далі - Іпотекодержатель) магазин за літ.А, загальною площею 92,0 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Болградською міською радою Одеської області 29.09.2010 року за № 332, зареєстрованого в КП «Болградське БТІ», номер запису 200 в книзі 2, реєстраційний № 31625618. Відповідно до п.2 іпотечного договору, предмет іпотеки складається в цілому з одного магазину площею 92,0 кв.м., розташованого на території Болградської міської ради, розміром 107 кв.м. Згідно до п. 3 іпотечного договору, зазначений магазин наданий в іпотеку для забезпечення своєчасного виконання розписки, укладеної в простій письмовій формі від 24.12.2012року, згідно якої Іпотекодержатель надав Іпотекодавцю гроші у сумі 1 000 000 (один мільйон) гривень строком до 24 грудня 2013 року. Пунктом 4 іпотечного договору заставлене майно оцінено сторонами в 1 000 000 гривень. Пунктами 8-10 іпотечного договору сторони домовились, що зобов'язання, забезпечені іпотечним договором, вважаються здійсненими, коли заборгованість цілком сплачено. При невиконанні [PERSON] своїх зобов'язань щодо цього договору, право власності на предмет іпотеки переходить Іпотекодержателю у встановленому законодавством порядку. Сторони також домовились, що заставна не видається, відповідно до діючого законодавства України цей договір підлягає державній реєстрації. 24.12.2012 року приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області, у зв'язку з посвідченням іпотечного договору, була накладена заборона відчуження зазначеного в іпотечному договорі майна - магазину, який знаходиться в [ADDRESS], який належить [PERSON] до припинення іпотечного договору, зареєстрована в реєстрі за № 10516. 28.12.2012 року [PERSON] та [PERSON] змінили строки повернення боргу з боку [PERSON] і встановили граничний строк повернення боргу 24 лютого 2013 року. Ними укладено договір про внесення змін до договору іпотеку, яким вони змінили п.З іпотечного договору і домовились, що [PERSON] поверне борг до 24.02.2013року. Договір про внесення змін посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області, зареєстрований в реєстрі за № 10669. Проте, в строк до 24.02.2013 року, [PERSON] не виконала своє зобов'язання по поверненню грошових коштів. Позивач вирішив скористатись своїм правом та 22.11.2013 року звернувся до реєстраційної служби Болградського районного управління юстиції Одеської області із заявою про реєстрацію за ним права власності на спірне нежитлове приміщення на підставі іпотечного договору. До заяви про реєстрацію права власності позивач надав усі вищевказані документи (їх оригінали та посвідчені копії). 28 січня 2014 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Клюковським Максимом Володимировичем Державної реєстраційної служби України прийнято рішення №10367472 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень. Вказаним рішенням позивачу відмовлено у державній реєстрації права приватної власності на нежитлову будівлю, що розташована: [ADDRESS]. У оскаржуваному рішення зазначено, що подані [PERSON] документи не відповідають вимогам та не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Реєстратор зазначив, що подані документи не дають змоги встановити невиконання боржником перед кредитором зобов'язань за договором. Дослідивши наявні докази в матеріалах справи судова колегія приходить висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи, позивач звернувся до реєстраційної служби ще в листопаді 2013 року та приймаючи рішення від 11 грудня 2013 про відмову в реєстрації права власності на нежитлову будівлю реєстратором вказано, що заявником порушено п. 34 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року № 703. Відповідно до п. 34 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року № 703 для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документів, що зазначені у пунктах 27 і 28 цього Порядку, подає: - завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов'язання, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менше ніж 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги; - документ, що підтверджує сплив 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя, якщо більш тривалий строк не вказано у надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмовій вимозі; - звіт про оцінку предмета іпотеки, складений після спливу строку, що зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Як вбачається із матеріалів справи позивачем на адресу боржника 18 грудня 2013 направлена вимога про виконання зобов'язань та повернення грошових коштів у тридцятиденний строк з моменту отримання цієї вимоги (а.с.21). 19 грудня 2013 року боржником отримано вимогу, що підтверджується наявним в матеріалах справи поштовим повідомленням про вручення вищевказаної вимоги (а.с.23). Також позивач звернувся до ПП «Експерт - центр «Авант» про проведення незалежної оцінки вартості нежитлової будівлі магазину, розташованої за адресою: [ADDRESS] та отримав звіт 22 січня 2014 року, в якому наявний висновок про вартість нежитлової будівлі магазину (а.с.24-25). Після чого позивач повторно 23 січня 2014 року звернувся до реєстраційної служби та приймаючи рішення від 28 січня 2014 про відмову в реєстрації права власності на нежитлову будівлю реєстратором вказано, що заявником порушено п. 30 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року № 703. Відповідно до п. 30 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року № 703 для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно на підставі договору, відповідно до якого право власності або інше речове право на нерухоме майно набувається у зв'язку з настанням або ненастанням певної події, заявник, крім документів, що зазначені у пунктах 27 - 29 цього Порядку, подає документ, що підтверджує факт настання або ненастання такої події. Отже, як вбачається із матеріалів справи та виходячи із норм чинного законодавства про реєстрацію права власності за договором іпотеки, позивачем не надано до реєстраційної служби підтвердження того, що боржником не повернуті кошти. Тому суд погоджується із твердженням реєстратора, що для реєстрації права власності не надано доказів сплати або не сплати боргу боржником та за тими документами, які надані для реєстрації, не можливо це встановити. У зв'язку з чим не можливо провести реєстрацію права власності. Також відповідно до п. 9 іпотечного договору (а.с.15) при невиконанні [PERSON] своїх зобов'язань щодо цього договору, право власності на предмет іпотеки переходить Іпотекодержателю у встановленому законом порядку. Тобто, іпотечний договір не є належною правовою підставою для переоформлення на іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки. Адже в самому договорі чітко визначено за яких умов та на підставі яких законодавчих актів повинно перейти право власності до іпотекодержателя. Це вбачається із п. 11 іпотечного договору (а.с.16) в якому сторонам договору роз'яснено зміст статей Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 190, 358, 388 Кримінального кодексу України та ст.ст. 572-593 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.1 ст. 575 ЦК України "Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи" Згідно ч. 1 ст. 589 ЦК України "У разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави". Частиною 1 ст. 590 ЦК України встановлено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ч.1 ст. 591 ЦК України, - реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 591 ЦК України, тільки якщо публічні торги оголошено такими, що не відбулися, предмет застави може бути за згодою заставодержателя та заставодавця переданий у власність заставодержателя за початковою ціною, якщо інше не встановлено договором або законом. Також частиною 1 ст. 12 ЗУ "Про іпотеку" встановлено, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Вищевказані норми законодавства чітко передбачають механізм переходу права власності на нерухоме майно за договором іпотеки. Тому суд погоджується із висновками державного реєстратора про те, що позивачем не надано в достатній кількості документів, на основі яких можливо було б зареєструвати право власності на нерухоме майно. Оскільки, ч.1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» встановлено, що у державній реєстрації її права на нерухоме майно може бути відмовлено, зокрема, якщо подані документи не відповідають вимогам, установленим цим законом та іншими нормативно-правовими актами, або не дають змоги установити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, то проаналізувавши докази у сукупності із проведенням системного аналізу нормативно-правових актів, суд не знаходить підстав для задоволення позову. Згідно з ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову. Відповідно до ст.86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. З огляду на викладене, дослідивши обставини і докази адміністративної справи, проаналізувавши вищезазначені правові норми, враховуючи доводи сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають до задоволення. Оскільки судове рішення ухвалене не на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, сплачений судовий збір згідно статті 94 КАС України поверненню з бюджету не підлягає.

Результат розгляду: denied