Рішення адміністративного суду від 2014-02-19 00:00:00+02

Між AT «ПроКредит Банк» та фізичною особою - підприємцем [PERSON] була укладена Кредитна угода № 1001/12.01 від 28 грудня 2001 року (надалі КУ № 1001/12.01 від 28 грудня 2001 року). 29 вересня 2010 року між AT «ПроКредит Банк» та фізичною особою - підприємцем [PERSON] була укладена Рамкова угода № FW105.543 (далі - РУ № FW105.543 від 29 вересня 2010 року). Видача кредитів на підставі КУ № 1001/12.01 від 28 грудня 2001 року та РУ № FW105.543 від 29 вересня 2010 року, та визначення їх умов здійснювались шляхом укладення договорів про надання траншу, договору про відкриття кредитної лінії та договору про надання овердрафту (надалі - Кредитні договори), які є невід'ємною частиною Рамкової угоди. В забезпечення виконання зобов'язань, що виникають з Кредитної угоди № 1001/12.01 від 28 грудня 2001 р. та договорів про надання траншу, договорів про надання овердрафту та інших договорів, які укладені на підставі Кредитної угоди № 1001/12.01 від 28 грудня 2001 р. та Рамкової угоди № FW105.543 та укладеним на її виконання Договором про відкриття кредитної лінії № 105.41494/FW105.543 від 29 вересня 2010 р. між AT «ПроКредит Банк» (надалі - Іпотекодержатель), з однієї сторони, та [PERSON] (надалі - Іпотекодавець), з іншої сторони, було укладено договір іпотеки № 1.2645-ІД1 від 29.09.2010 p., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований за № 3714 (далі договір іпотеки). Згідно зазначеного договору в іпотеку було надано наступне нерухоме майно: - Домоволодіння, загальною площею 343,00 кв. м., що розташоване в [ADDRESS], що належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САС № 160592, видане 22 вересня 2008 року виконкомом Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво -Святошинського району Київської області, на підставі рішення виконкому Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради № 421 від 25 липня 2008 та зареєстроване Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» 26 вересня 2008 року в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 24786055 та записане в реєстровій книзі № 6 за номером 1849 (надалі - Домоволодіння); - Земельна ділянка, загальна площа 0,1603 га з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3222485900:03:003:0030, що розташована [ADDRESS], що належить [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 249678, виданого Києво - Святошинським райвідділом земельних ресурсів Київської області 31 травня 2006 року на підставі Договору купівлі - продажу земельної ділянки від 18 жовтня 2005 року № 3752 (надалі - Земельна ділянка). У зв'язку з невиконанням ФОП [PERSON] умов КУ № 1001/12.01 від 28 грудня 2001 року та РУ № FW105.543 від 29 вересня 2010 року AT «ПроКредит Банк» звернувся до приватного нотаріусу [PERSON] щодо звернення стягнення на нерухоме майно. Так, приватним нотаріусом [PERSON] було вчинено виконавчий напис на договорі іпотеки про звернення стягнення на Земельну ділянку та Домоволодіння. На виконання вказаного виконавчого напису нотаріуса Державною виконавчою службою Міністерства юстиції України 08 серпня 2012 р. відкрито виконавче провадження № 33830810 про звернення стягнення на нерухоме майно, що належить на праві власності [PERSON], за рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, задоволення вимог Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» в сумі 10 734 180,51 грн., також стягнення з [PERSON] витрат в сумі 2 500,00 грн., сплачені Публічним акціонерним товариством «ПроКредит Банк» за вчинення нотаріальної дії. Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 21.12.2012 р. року накладено арешт на Домоволодіння та Земельну ділянку та розпочато примусове виконання рішення суду, а саме 21.12.2012 р. державним виконавцем проведено опис та арешт нерухомого майна, визначеного виконавчим документом. Державним виконавцем 27.12.2012 р. винесено постанову про призначення експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні. Експерту, суб'єкту оціночної діяльності - суб'єкту господарювання [PERSON], постановлено надати письмовий висновок - звіт про оцінку майна з питань початкової вартості майна згідно акту опису й арешту майна від 21.12.2012 р. Згідно висновку з незалежної оцінки майна від 21.01.2013, виготовленого [PERSON], державним виконавцем 31.01.2013 р. сторонам виконавчого провадження направлено повідомлення про вартість арештованого майна. В подальшому 15.02.2013 р. між Державною виконавчою службою України та ТОВ «Укрспецторг Групп» укладений договір № 11-0657/13 на реалізацію арештованого майна. Згідно листа ТОВ «Укрспецторг Групп» від 03.04.2013 р. № 3015/13, прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна, призначені на 02.04.2013 р. о 10:30 год. не відбулись, у зв'язку із відсутністю зареєстрованих покупців. В подальшому на адресу відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України надійшла ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.05.2013 р. по справі № 369/4412/13-ц, якою заборонено Державній виконавчій службі України та Реєстраційній службі Києво-Святошинського районного управління юстиції проводити будь-які дії щодо виконавчого провадження ВП № 33830810 від 08.08.2012 р. та оформляти чи реєструвати домоволодіння та земельні ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. У зв'язку з чим, 06.06.2013 р. державним виконавцем винесено постанову про зупинення виконавчого провадження ВП № 33830810 в порядку п. 7 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Протоколом № 11-0657/13 від 27.05.2013 р. ТОВ «Укрспецторг Групп» іпотекодержателя - Публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк» визнано покупцем арештованого нерухомого майна (предмет іпотеки). На підставі протоколу ТОВ «Укрспецторг Групп» № 11-0657/13 від 27.05.2013 р., державним виконавцем видано акт від 12.12.2013 р. про реалізацію предмета іпотеки, згідно якого, Публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк» придбало предмет іпотеки шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок часткового погашення боргу за вказаним вище виконавчим написом. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі № 369/4412-13-ц від 26.09.2013 р., яка набрала законної сили, скасовано заходи забезпечення позову, в свою чергу, державним виконавцем винесено постанову про поновлення виконавчого провадження від 12.12.2013 р. та видано акт про реалізацію предмета іпотеки від 12.12.2013 р., який направлено організатору прилюдних торгів - ТОВ «Укрспецторг Групп». 12.12.2013 р. державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві. З огляду на те, що виконавчий документ був повернений у зв'язку з його виконанням, але арешт та заборону відчуження з Домоволодіння та Земельної ділянки не було знято, позивач звернувся до суду за захистом свої порушених прав та законних інтересів. Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне. Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Порядок та умови виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV (надалі - Закон N 606-XIV). Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону N 606-XIV визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення). Частиною 1 статті 6 Закону N 606-XIV встановлено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Згідно із ч. 1 ст. 11 Закону N 606-XIV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. З аналізу вищенаведених правових норм вбачається, що за своїм соціальним призначенням система органів державної виконавчої служби покликана забезпечити реальну дію правових норм із застосуванням заходів примусового виконання, санкціонованих державою. Основною функцією державної виконавчої служби є виконання вимог виконавчого документа, забезпечення дотримання прав та законних інтересів громадян та юридичних осіб. Відповідно до ч. ч. 1 -2 ст. 50 Закону N 606-XIV у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Згідно з п. 3.17. Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 р. № 512/5 (надалі - Інструкція № 512/5) у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який (яка) його видав(ла), державний виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, а також наслідки завершення відповідного виконавчого провадження (зняття арешту тощо). Відповідно до п. 4.5.14. Інструкції № 512/5 після реалізації арештованого майна чи його передачі стягувачу в рахунок погашення боргу всі арешти та заборони з такого майна знімаються не пізніше наступного робочого дня після його передачі новому власнику. З системного аналізу вищенаведених правових норм вбачається, що у випадку накладення державним виконавцем, під час здійснення виконавчого провадження, арешту на майно боржника, то у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець повинен зазначити про зняття арешту, накладеного на майно боржника. З огляду на викладене, на думку суду, не зазначення відповідачем в постанові про повернення виконавчого документу про зняття арешту є помилковим, однак це не є беззаперечною правовою підставою для її скасування. Тому суд вважає необґрунтованими вимоги позивача в частині скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві, винесену 12.12.2013 р. старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України у виконавчому провадженні № 33830810. Водночас щодо не зняття арешту з Домоволодіння та Земельної ділянки суд зазначає наступне. В даній справі судом встановлено, що вимоги виконавчого напису № 607, вчиненого 23.07.2012 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] про звернення стягнення на Домоволодіння та Земельну ділянку виконані, вказане нерухоме майно передано стягувачу в рахунок погашення боргу, виконавче провадження № 33830810 завершено, отже, існують правові підстави для зняття арешту та заборони відчуження, накладені на останні. Крім того, суд враховує рішення Апеляційного суду Київської області від 31.10.2013 р. у справі № 369/5241/13 за позовом [PERSON] до ПАТ «ПроКредит Банк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON], третя особа: [PERSON] про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, яким рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2013 р. скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову [PERSON] до ПАТ «ПроКредит Банк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON], третя особа: [PERSON] про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - відмовлено. Зазначене рішення набрало законної сили. Також суд зазначає, що повернення виконавчого документа та не знятий відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України арешт та заборона відчуження з Домоволодіння та Земельної ділянки, які були передані AT «ПроКредит Банк» в рахунок погашення боргу, унеможливлює реалізацію AT «ПроКредит Банк» першочергового права задоволення вимог до [PERSON] за рахунок предмету іпотеки суперечить принципу виконавчого провадження. Дослідивши фактичні обставини справи, з урахуванням положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що бездіяльність Відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України, яка полягає у не знятті арешту та заборони на відчуження із Домоволодіння та Земельної ділянки, є протиправною. Щодо вимог позивача зобов'язати відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України в порядку, передбаченому чинним законодавством, направити до відповідного територіального органу Державної реєстраційної служби України (реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області) постанову про зняття арешту та заборони відчуження, накладені на Домоволодіння та Земельну ділянку, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980р. під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства. Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення. Відповідно до положень частини 1 та 2 статті 2 Закону України від 21.04.1999р. № 606-XIV примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України, а здійснюють примусове виконання рішень державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу». Тобто повноваження щодо примусового виконання рішень, зокрема, суду, належить до виключної компетенції спеціально уповноваженого на те органу, отже є його дискреційними повноваженнями. За таких обставин суд, дотримуючись принципів законності, поділу влади, а також компетенції, визначеної Конституцією та законами України, не має права перебирати на себе повноваження державної виконавчої служби щодо вирішення питання направлення судового рішення відповідним реєстраційним службам. Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України. При цьому суд, оцінюючи спірні дії відповідача, виходить з критеріїв оцінки рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, встановлених ч.3 ст.2 КАС України, до яких, зокрема, відносяться вчинення дій на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для вчинення дії. Згідно з ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Отже, відповідач в силу вищенаведених положень закону не довів правомірність своєї бездіяльності, позивач, свою чергу, довів обставини в обґрунтування своїх позовних вимог. Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає позовні вимоги частково обґрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню частково.

Результат розгляду: partial