Рішення адміністративного суду від 2014-04-02 00:00:00+03

У лютому 2014 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом в якому просив скасувати постанову в справі про адміністративне правопорушення серії ПС1 № 305829 від 18.02.2014. Позивач вказав, що 18.02.2014 інспектором ДПС роти ДПС ДАІ ММУ УМВС України в Миколаївській області відносно нього винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 122 Кодексу про адміністративні правопорушення України (далі - КУпАП), а саме порушення пункту 12.4 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі - ПДР), та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255,00 грн. Притягнення до адміністративної відповідальності вважає незаконним, а вказані у постанові обставини не відповідають фактичним обставинам. У судовому засіданні позивач позов підтримав та просив задовольнити. Відповідач представника в судове засіданні не направив. До суду надав письмові заперечення проти позову в яких вказав на правомірність складання протоколу та винесення постанови. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи і оцінивши зібрані у ній докази, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Із матеріалів справи встановлено, що 18.02.2014 інспектором ДПС роти ДПС ДАІ ММУ УМВС України в Миколаївській області відносно позивача винесено постанову серії ПС1 № 305829. Згідно цієї постанови 18.02.2014 о 10 годині 08 хвилин [PERSON], керуючи автомобілем марки «Опель Вектра», державний номер [NUMBER], в м.Миколаєві по пр.Героїв Сталінграду в районі вул.Гвардійська рухався зі швидкістю 87 км/год, тим самим перевищив максимально дозволену швидкість на 27 км/год, чим порушив пункт 12.4 ПДР. Вимірювання швидкості здійснювалося приладом «TruCAM» № 000658. Згідно статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які матеріали і фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху. У відповідності до статті 280 наведеного Кодексу орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 288 КУпАП постанову посадової особи про накладення адміністративного стягнення може бути оскаржено в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному КАС України, з особливостями, встановленими цим Кодексом. Згідно з абзацом третім пункту двадцять першого статті 11 Закону України «Про міліцію» міліції для виконання покладених на неї обов'язків надається право використовувати передбачені нормативно-правовими актами технічні засоби, в тому числі засоби фото- і відеоспостереження, для виявлення та фіксування порушень правил дорожнього руху. За правилами підпункту 19.2 Інструкції з питань діяльності підрозділів дорожньо-патрульної служби Державтоінспекції МВС, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 27.03.2009 N 111 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.06.2009 за N 576/16592, забороняється застосування технічних засобів та приладів, які не сертифіковані в Україні, та які не пройшли метрологічної повірки або мають свідоцтво про таку повірку, термін дії якого минув, а також передавати такі прилади для користування безпосередньо на маршруті патрулювання без здійснення контролю командиром підрозділу результатів роботи приладу за зміну. Відповідно до пункту 12.4 ПДР у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год. Таким чином, рух транспортного засобу у населеному пункті швидкістю у 61 км/год є порушенням ПДР, однак відповідальність за вказане правопорушення настає при швидкості 81 і більше км/год (частина перша статті 122 КУпАП). Із змісту позову та пояснень позивача слідує, що його транспортний засіб рухався зі швидкістю 60-65 км/год, а фіксація швидкості була проведена відносно іншого автомобіля, через щільний транспортний рух. Вказуючи у письмових запереченнях на правомірність накладення адміністративного стягнення відповідач надав суду фотокопію фіксації адміністративного правопорушення зображення якої є нечітким, внаслідок чого немомотлива достеменно встановити відносно якого саме автомобіля здійснювалося фотофіксація. Крім того, суду не надано доказів щодо правомірності використання приладу фіксації правопорушення. Як випливає з положень частини другої статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. За таких обставин, враховуючи, що відповідачем належними і допустими доказами не доведено вини позивача в порушенні ПДР, за порушення яких його притягнуто до адміністративної відповідальності, позов в частині скасування постанови підлягає задоволенню. Щодо закриття адміністративного провадження позов в цій частині задоволенню не підлягає, оскільки дана вимога є зайвою, крім того не відноситься до повноважень суду. Так як, відповідач відноситься до органів державної влади, відповідно, понесені позивачем витрати на оплату 73,08 грн. судового збору, що підтверджується квитанцією від 27.02.2014 № 2700.551.1, підлягають присудженню позивачу з Державного бюджету України.

Результат розгляду: partial