Рішення адміністративного суду від 2014-02-11 00:00:00+02

13 січня 2014 року у провадження суду надійшов позов Дніпропетровської митниці Міністерства доходів і зборів України до державного виконавця Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області Борисенко М.В. про визнання незаконною та скасування постанови. Вимоги обґрунтовано тим, що у січні 2013 року судом було ухвалено рішення про стягнення з [PERSON] на користь держави адміністративного штрафу в сумі 8 500,00 грн. Рішення було передано для примусового виконання до Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області. 09.09.2013 р. постановою відповідача вказане судове рішення було повернуто без виконання через нездійснення позивачем авансування витрат на проведення виконавчих дій. На думку позивача, відповідач дія усупереч Бюджетному кодексу України (далі - БК), що стало причиною звернення до суду з позовом про визнання незаконною та скасування постанови від 09.09.2013 р. (а.с.а.с. 1, 2). У судовому засіданні представник позивача підтримала позов у повному обсязі. Відповідач до суду не з'явився, був повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом було встановлено, що 30.01.2013 р. Кіровським районним судом м. Дніпропетровська у справі про адміністративне правопорушення № 203/538/13-п було ухвалено постанову про стягнення з [PERSON] на користь держави адміністративного штрафу в сумі 8 500,00 грн. Постанову було передано для примусового виконання до Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області. 09 вересня 2013 року відповідач ухвалив постанову про повернення виконавчого документу без виконання через нездійснення позивачем авансування витрат на проведення виконавчих дій (а.с. 3-звор.). Відповідно до частин 1, 2 статті 11 Закону України від 21.04.1999 р. № 606-ХІV «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а також здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного у виконавчому документі, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Згідно з частиною 1 статті 49 БК розпорядник бюджетних коштів після отримання товарів, робіт і послуг відповідно до умов взятого бюджетного зобов'язання приймає рішення про їх оплату та надає доручення на здійснення платежу органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів. Ураховуючи зміст приведеної норми, суд доходить висновку про те, що позивач як бюджетна установа за законом не має можливості здійснювати будь-які авансові платежі, отже ухвалена відповідачем постанова є такою, що суперечить приписам чинного законодавства. У відповідності з частинами 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач, будучи обізнаним про судове засідання, не довів правомірність своєї постанови, у зв'язку з чим поданий позов необхідно задовольнити. У порядку статті 94 КАС судові витрати необхідно віднести на рахунок держави.

Результат розгляду: granted