Рішення адміністративного суду від 2014-03-25 00:00:00+02

27 травня 2009року. [PERSON] звернулася до Охтирського міськрайонного суду Сумської області з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Охтирці та Охтирському районі Сумської області, в якому просив зобов'язати відповідача нарахувати недоплачену їй, як дитині війні, щомісячну державну соціальну допомогу за 2007-2008 роки та три місяці 2009року у сумі 3088,90грн.. Свої вимоги мотивує тим, що вона є дитиною війни та відповідно до статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» має право на щомісячне підвищення до пенсії в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком. Проте управління Пенсійного фонду України в м. Охтирці та Охтирському районі Сумської області не проводило нарахування та виплату вказаного підвищення до пенсії в належному розмірі, тому, за розрахунком позивачки, їй за період з 2007-2008 роки та три місяці 2009року не доплачено соціальної допомоги у розмірі 3088,90грн., тому просить суд поновити строк звернення до суду та захистити порушене право. Позивачка про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, в судове засідання не з'явилася про причини неявки суд не повідомила. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав клопотання про розгляд справи за відсутності представника УПФУ в м. Охтирці та Охтирському районі. За даних обставин та враховуючи положення ч.6 ст. 129, ч.1 ст. 41 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, надавши оцінку доказам по справі, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 99 КАС України (в редакції, яка діяла до 30.07.2010 року) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Тобто, чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії"). Предметом спору у цій справі є визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, а саме зробити перерахунок одноразової допомоги та щорічної допомоги на оздоровлення та провести її виплату. Спірні правовідносини за своєю правовою природою не є вимогою про відшкодування шкоди чи вимогою про виплату нарахованої, але не виплаченої з вини органу державної влади соціальної допомоги. Правовідносини в даній справі повинні розглядатися, в першу чергу, виходячи з правомірності або неправомірності дій чи бездіяльності органу владних повноважень, на звернення для оскарження яких Кодексом адміністративного судочинства передбачено 1 рік. Відповідно до ч.1 ст. 100 КАС України (в редакції, яка діяла до 30.07.2010 року), адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала. Обґрунтовуючи клопотання про поновлення строку звернення до суду, позивачка посилалася на те, що про порушення прав дізналася у вересні 2008року із засобів масової інформації. З матеріалів справи вбачається, що позивачка з 2007р. щомісячно отримувала щомісячну державну соціальну допомогу як дитина війни, тому мала можливість дізнатися про порушене право, однак до суду за захистом не зверталася. Доказів, які б підтверджували наявність поважних причин пропуску строку звернення до суду, матеріали справи не містять. Відповідно до ч.2 ст. 100 КАС України позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи. З огляду на викладене, враховуючи дату звернення позивачки до суду з адміністративним позовом, а саме 27 травня 2009р., річний строк на звернення до суду з позовом та період, за який позивачка просить суд захистити права, суд приходить до висновку, що права позивачки підлягають захисту з 27 травня 2008 року, а позовні вимоги за період з 2007року по 26 травня 2008р. слід залишити без розгляду. Відносно позовних вимог про проведення перерахунку пенсії за період з 27 травня 2008року по 31 березня 2009року суд зазначає наступне. Судом встановлено, що позивачка [PERSON], [INFO], є дитиною війни в розумінні ст.1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» і має право на державну соціальну підтримку, визначену цим Законом. Згідно ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком. Відповідно до вимог статті 7 цього Закону фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених цим Законом, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Пунктом 41 розділу 2 Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік» та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» у ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» внесені зміни, визначена надбавки дітям війни у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни, тобто у розмірі 10% від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність». Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення пункту 41 розділу 2 Закону України «Про Державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України». Відповідно до частини 2 статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Разом із цим, у силу вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. З 2009року змін до Закону України «Про соціальний захист дітей війни», які б встановлювали обмеження щодо зазначених виплат, не вносилось. Враховуючи пріоритетність Законів над підзаконним актами, відповідач у період з з 22.05.2008 р. по 31.12. 2008 р. та за 2009 рік, починаючи з 01 січня 2009 року мав проводити нарахування підвищення до пенсії позивачу у розмірі, передбаченому ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Вихідним критерієм обрахунку доплати до пенсії дітям війни визначено мінімальну пенсію за віком. Відповідно до ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» мінімальний розмір пенсії за віком, встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Будь-яких інших нормативно-правових актів, які б визначали механізм вирахування мінімальної пенсії за віком або встановлювали її розмір, немає. За таких обставин, враховуючи норми ч.7 ст. 9 КАС України, положення частини 3 статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо застосування розміру мінімального розміру пенсії за віком, встановленого частиною 1 цієї статті, тільки стосовно визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, не є перешкодою для застосування даної величини мінімального розміру пенсії за віком до обрахування інших пенсій чи доплат, пов'язаних з мінімальною пенсією за віком, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого, крім передбаченого частиною 1 цієї статті мінімального розміру пенсії за віком. Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами при розрахунку підвищення пенсії, яке передбачено статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», застосуванню підлягає мінімальний розмір пенсії за віком, який вираховується виходячи з прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законами про Державний бюджет України на відповідний рік, а не розмір, що установлений постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян» від 28 травня 2008 року №530. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що бездіяльність відповідача по не нарахуванню та невиплаті позивачу як дитині війні, щомісячної державної соціальної допомоги з 27 травня 2008року по 31 березня 2009року відповідно до статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» є протиправною, тому позов підлягає задоволенню в частині зобов'язання відповідача здійснити перерахунок пенсії позивачу відповідно до статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» з підвищенням її на 30% мінімальної пенсії за віком з розміру, встановленого частиною 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», і провести відповідні виплати за період з 27 травня 2008року по 31 березня 2009року з урахуванням здійснених виплат. Позовні вимоги в частині виплати на користь позивачки 3088,90грн. не підлягають задоволенню, оскільки, суд не може перебирати на себе функцію органів Пенсійного фонду України щодо перерахунку пенсії.

Результат розгляду: partial