Рішення адміністративного суду від 2014-03-05 00:00:00+02

28.03.2013 року фізична особа - підприємець [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 15 березня 2013 року №0000711702 та від 15 березня 2013 року №0000721702. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що висновки податкового органу не ґрунтуються на нормах чинного законодавства. Вважає, що ним правомірно включено до складу валових витрат за 2010 - 2011 роки амортизаційні відрахування в сумі 84 921 грн. 22 коп.; власний легковий автомобіль (пасажирський мікроавтобус) Hyundai H-1 використовується у господарській діяльності підприємця, і відповідно витрати на пальне пов'язані з господарською діяльністю; включення до складу податкового кредиту суми ПДВ 790 грн. по контрагенту-постачальнику товариству з обмеженою відповідальністю «Викуп» (ТзОВ «Викуп») є правомірним, що підтверджується податковою та видатковою накладними, банківською випискою про оплату товару; відсутня розбіжність в залишках товарно-матеріальних цінностей на суму 94 626 грн., оскільки факт придбання товарно-матеріальних цінностей та подальша їх реалізація підтверджується первинними документами податкового та бухгалтерського обліку. Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2013 року позов задоволено: визнано протиправним та скасовано податкові повідомлення-рішення Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Волинської області від 15 березня 2013 року №0000711702 та від 15 березня 2013 року №0000721702. Луцька об'єднана державна податкова інспекція Волинської області дану постанову оскаржила, не погодившись із зазначеним судовим рішенням, подала апеляційну скаргу, зазначивши, що оскаржувана постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповністю досліджені обставини справи, просить зазначену постанову скасувати та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позову. В апеляційній скарзі покликається на те, що cудом першої інстанції не взято до уваги лист Державної податкової адміністрації України від 03.03.2006 року №1205/0/17-0415, щодо складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності без створення юридичної особи, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) згідно із Законом України від 28.12.1994 року №334/94-ВР «Про оподаткування прибутку підприємств» (зі змінами та доповненнями, далі - Закон N 334/94-ВР), з урахуванням відповідних обмежень і особливостей стосовно фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, які не є платником податку на прибуток, не мають обов'язку вести бухгалтерський облік, тому він тільки формує витрати згідно з переліком статті 5 «Валові витрати» зазначеного Закону. Ведення бухгалтерського обліку складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації, для фізичних осіб - платників податку законодавством не передбачено. Тобто нараховувати амортизацію фізичні особи не мають законодавчих підстав. В судовому засіданні представник позивача надав пояснення та заперечив проти доводів апеляційної скарги, а представник відповідача підтримав їх. Судова колегія заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне її задовільнити, а постанову суду першої інстанції скасувати, та прийняти нову з наступних підстав. Відповідно до ст. 202 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує постанову суду першої інстанції, та приймає нову постанову, якщо визнає, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, що мають значення для справи, порушив норми матеріального права, що призвели до неправильного вирішення справи. Судом встановлено, що [PERSON] зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності виконавчим комітетом Луцької міської ради Волинської області 23 січня 2008 року, що підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця. Луцькою ОДПІ Волинської області ДПС в період з 28 січня 2013 року по 15 лютого 2013 року проведено документальну планову виїзну перевірку дотримання вимог податкового та іншого законодавства суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою [PERSON] за період з 1 січня 2010 року по 31 грудня 2012 року, за результатами якої складено акт за №257/17.2/[NUMBER] від 22 лютого 2013 року. Перевіркою встановлено порушення підпунктів 7.4.4, 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» №168/97-ВР від 3 квітня 1997 року (із змінами та доповненнями), пунктів 198.2, 198.3, 198.4, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, внаслідок чого донараховано ПДВ що підлягає сплаті до бюджету в сумі 26 119 грн., в тому числі за липень 2012 року в сумі 9 898 грн., вересень 2012 року в сумі 200 грн., жовтень 2012 року в сумі 101 грн., листопад 2012 року в сумі 149 грн. та за грудень 2012 року в сумі 15 771 грн.; порушення підпункту 138.1.1 пункту 138.1 статті 138, пункту 164.1 статті 164, пунктів 177.2, 177.4 статті 177 Податкового кодексу України та розділу IV статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» №13-92 від 26 грудня 1992 року (із змінами та доповненнями), в результаті чого донараховано податок з доходів фізичних осіб в сумі 14 668грн. 41 коп., а саме: в 2010 році - 2 163 грн. 97 коп., 2011 році - 12 025 грн. 69 коп. та 2012 році - 478 грн. 75 коп. За наслідками перевірки Луцькою ОДПІ Волинської області ДПС прийняті податкові повідомлення-рішення від 15 березня 2013 року за №0000711702, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 32 648 грн. 75 коп., в тому числі 26 119 грн. основного платежу та 6 529 грн. 75 коп. штрафних (фінансових) санкцій; від 15 березня 2013 року №0000721702, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 17 794 грн. 51 коп., в тому числі 14 668 грн. 41 коп. основного платежу та 3 126 грн. 10 коп. штрафних (фінансових) санкцій. Податковий орган дійшов висновку про порушення позивачем підпунктів 7.4.4, 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», пунктів 198.2, 198.3, 198.4, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, оскільки, підприємцем внаслідок заниження податкового зобов'язання та завищення податкового кредиту в деклараціях з ПДВ, занижено ПДВ в сумі 26 119 грн., в тому числі за липень 2012 року в сумі 9 898 грн., вересень 2012 року в сумі 200 грн., жовтень 2012 року в сумі 101 грн., листопад 2012 року в сумі 149 грн. та за грудень 2012 року в сумі 15 771 грн. Зокрема, за період з 1 січня 2010 року по 31 грудня 2012 року підприємцем відносились до складу податкового кредиту суми ПДВ з вартості товару, що не використовувався в господарській діяльності та використання якого не підтверджено, так підприємцем не пред'явлено товарно-транспортні накладні на легковий автомобіль марки Hyundai H-1, не підтверджено використання даного транспорту при здійсненні підприємницької діяльності. Пальне (Мустанг та дизельне паливо євро марки) придбане та віднесене до податкового кредиту на загальну суму 2 573 грн. ПДВ, в тому числі у 2010 році на суму 85 грн., у 2011 році на суму 1 850 грн. та у 2012 році на суму 638 грн. не використовувалося в підприємницькій діяльності. Також, встановлено завищення податкового кредиту за вересень 2011 року на суму 790 грн. ПДВ. Крім того, було встановлено розбіжність в залишках товарно-матеріальних цінностей на суму 94 626 грн., в тому числі ПДВ 15 771 грн., які підприємцем було реалізовано в перевіряючому періоді та відсутні залишки товарно-матеріальних цінностей станом на 31 грудня 2012 року Суд першої інстанції не погодився з доводами Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Волинської області, задоволив позов, з чим колегія суддів не погоджується. Суд першої інстанції не взяв до уваги лист Державної податкової адміністрації України від 03.03.2006 року №1205/0/17-0415, яким роз'яснено, що до складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності без створення юридичної особи, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) згідно із Законом України від 28.12.1994 року №334/94-ВР «Про оподаткування прибутку підприємств» (зі змінами та доповненнями, далі - Закон N 334/94-ВР), з урахуванням відповідних обмежень і особливостей стосовно фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності. Склад валових витрат наведено у пункті 5.2 статті 5 Закону N 334/94-ВР. Згідно з цим пунктом до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, реалізацією продукції (робіт, послуг) і охороною праці, з урахуванням певних обмежень (п. 5.2 ст. 5 цього Закону). Положення статті 5 цього Закону застосовуються в частині підтвердження первинними документами витрачених сум згідно з операціями (які відповідають переліку статті 5), за результатами або за участю яких у податковому періоді (у звітному кварталі) безпосередньо отримано дохід. Фізична особа - платник податку не є платником податку на прибуток, не має обов'язку вести бухгалтерський облік, тому тільки формує витрати згідно з переліком статті 5 «Валові витрати» зазначеного Закону. Ведення бухгалтерського обліку складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації, для фізичних осіб - платників податку законодавством не передбачено. Тобто нараховувати амортизацію фізичні особи не мають законодавчих підстав. Луцькою ОДПІ за період з 01.01.2010 року по 31.12.2012 року встановлено розбіжність між задекларованими валовими витратами та валовими витратами виведеними при проведенні перевірки на загальну суму 12868,10 грн., у т.ч. за 2010 рік на суму 426,45 грн., за 2011 рік на суму 9250 грн., та за 2012 року на суму 3191,65 грн.. Розбіжність виникла по причині включення до валових витрат коштів за придбання дизельного пального (Мустанг та дизельне паливо евро марки), яке документально не підтверджено та таке, що використовувалось при здійсненні підприємницької діяльності. Крім того, на сторінці 9 акту перевірки чітко визначено, що включення до валових витрат коштів за придбання дизельного пального документально не підтверджено. Пункт 44.6 статті 44 Податкового кодексу України зазначено, що у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам органу державної податкової служби, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складання такої звітності. Перевіркою також встановлено розбіжність в залишках ТМЦ, на суму 94626 грн., у т.ч. ПДВ 15771 грн., які підприємцем було реалізовано в перевіряючому періоді та відсутні залишках ТМЦ станом на 31.12.2012 року. В результаті чого було порушено п. 185.1 ст. 185, п.201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податкових зобов'язань за період з 01.01.2010 року по 31.12.2012 року на суму 15771 грн., ПДВ та було включено перевіркою податкового зобов'язання за грудень 2012 року. Актом перевірки від 22.02.2013 року №1257/17.2/[NUMBER] встановлено, що за період з 01.01.2010 року по 31.12.2012 року підприємцем відносилось до складу податкового кредиту суми ПДВ з вартості товару, що не використовувався в господарській діяльності та використання якого не підтверджено, так в ході проведення перевірки не пред'явлено товаро - транспортні накладні на легковий автомобіль марки Huyndai H-1, підприємцем не підтверджено використання даного транспорту при здійсненні підприємницької діяльності. Отже, пальне (Мустанг та дизельне паливо євро марки) придбане та віднесене платником до податкового кредиту на загальну суму 2573, грн., ПДВ у т.ч.: 2010 рік на суму 85 грн. ПДВ, 2011 рік на суму 1850 грн. ПДВ, та 2012 рік на суму 638 грн.. Відповідно до пункту 198.3 ст. 198 ПК України від 02.12.2010 року №2755-VI, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Згідно пункту 198.4 статті 198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI, якщо платник податку придбає (виготовляє) товари (послуги) та необоротні активи, які призначаються для їх використання в операціях, що не є об'єктом оподаткування, то сума податку сплачена (нарахована) у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не відноситься до податкового кредиту зазначеного платника. В результаті чого було встановлено порушення вимог зазначених норм законодавства, згідно якого встановлено, що придбане пальне не є об'єктами оподаткування, тому сума податку, сплачена (нарахована) у зв'язку з таким придбанням, не відноситься до податкового кредиту зазначеного платника. Тому позивачем завищено податковий кредит на загальну суму 2573 грн. ПДВ в т.ч., 2010 рік на суму 85 грн. ПДВ, 2011 рік на суму 1850 грн. ПДВ, та 2012 рік на суму 638 грн.. Відповідно до пункту 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Згідно з пунктом 198.2 ст. 198 ПК України датою виникнення права на віднесення сум податку на додану вартість до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Відповідно до пункту 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст.39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 ст.193 цього Кодексу , протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Згідно з пунктом 198.6 ст. 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 ст. 201 цього Кодексу. Водночас статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є безпідставними і задоволенню не підлягають. Судова колегія вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а тому постанову суду першої інстанції необхідно скасувати і винести нову, якою в задоволенні позову відмовити повністю.

Результат розгляду: denied