Рішення адміністративного суду від 2014-03-28 00:00:00+02

До суду звернувся [PERSON] з позовом до Державної міграційної служби України (далі ДМСУ), в якому зазначив, що є громадянином Гани, уродженцем м.Аккра, за національністю ганієць, належить до етнічної групи тем, за віросповіданням мусульманин-суніт. Був вимушений залишити територію країни походження через побоювання переслідування через їх з батьком політичні погляди. А саме його батько займав керуючу посаду у партії NPP (Національної Народної партії) Гани, та після програшу цієї політичної сили на виборах, її членів почали переслідувати. Батько позивача після арешту досі знаходиться у тюрмі. Оскільки арештом піддавались і родичі представників партії NPP, позивачем було прийняте рішення про виїзд з території країни. Вважаючи себе біженцем він 12.11.2012 року звернувся з заявою до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області (далі Управління), однак 03 лютого 2014 року отримав Повідомлення №3 від 14.01.2014 року про прийняття ДМСУ рішення №718 від 27.12.2013 року про відмову у визнанні його біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту. Не погоджуючись із вказаним рішенням позивач в обґрунтування позовних вимог зазначив, що з урахуванням інформації по країні походження його побоювання стати жертвою переслідування є реальними та об'єктивними, не зважаючи на те, що жодного документального підтвердження існування переслідувань в Гані у нього не має. Разом з тим, згідно діючого українського законодавства суди повинні враховувати, що в залежності від певних обставин отримання і надання документів особою, що звертається за встановленням статусу біженця, взагалі неможливо, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або особи такою, що потребує додаткового захисту. Крім того, просив зазначив, що у порушення п.6.9. «Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затверджених Наказом МВС України №649 від 07.09.2011 року (далі Правила) у Повідомленні №3 від 14.01.2014 року не викладені причини відмови визнання його біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, а також роз'яснення порядку оскарження такого рішення, що є підставою для скасування рішення ДМСУ №718 від 27.12.2013 року. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, які викладені у позовній заяві, а також додатково пояснив, що за час перебування в Україні одружився на громадянки [PERSON], виховує її дочку від попереднього шлюбу. До цього часу ситуації в його країні не змінилась, де знаходиться його батько не відоме. Він побоюється за своє життя у разі повернення у Гану, тому не бажає виїжджати із України, де відчуває себе у повній безпеці, має на ринку «Авангард» можливість заробити на проживання себе і своєї сім'ї, просив задовольнити позов у повному обсязі. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги позивача вважала такими, що підлягають задоволенню та пояснила, що з 10 жовтня 2013 року є дружиною позивача, вони проживають однією сім'єю, чоловік працює на ринку « 7км», допомагає їй виховувати та утримувати її дочку від іншого шлюбу. Він не посвящає її в свої справи, декілька раз чула, що він спілкується з сестрами, батьком, проте про зайняття політичною діяльністю його або членів родини їй нічого не відоме, знає, що він виїхав з Гани до Єгипту на навчання, потім навчався у Києві, де вони і познайомились. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вважала, що рішення прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, є правомірним та обґрунтованим, відсутні підстави вважати [PERSON] біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вислухавши пояснення позивача, третій особи на його стороні, представника відповідача, дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази, суд встановив, що [PERSON] є громадянином Гани, уродженцем м. Аккра, за національністю ганієць, належить до етнічної грипи тем, за віросповіданням мусульманин-суніт. Вибув за Гани на територію України повітряним шляхом авіарейсом м. Аккра (Гана) - м. Москва (Російська Федерація) - м. Київ (Україна) 26.12.2011 року на підставі національного паспорту № [NUMBER] та одноразової візи типу Д У02372411, оформленої в Посольстві України в Єгипті. 12.11.2012 року [PERSON] звернувся до Управління з заявою - анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтував її тим, що в 2002 році він вступив до Національної Народної партії Гани (NPP), ця партія була проти правлячої влади - Національного Демократичного Конгресу (NDP). Він організовував підготовку до президентських виборів, які мали відбутися 07.10.2004 року. На виборах партія NPP програла та перейшла до опозиції, і в 2006 році почалися арешти лідерів партії. Позивач зазначив, що був лідером організаційного комітету партії NPP, його заарештували 22.07.2006 року, офіційно звинуватили в тому, що він збирав людей для силового захвату влади в країні, посадили на 5 років до в'язниці „Інсарвам" в м. Аккра, був політичним в'язнем. 22.10.2007 його амністували і випустили з в'язниці. Батько порадив залишити батьківщину і він виїхав до Єгипту, де пробув до березня 2011 року. Але після повернення через батька дізнався, що представники правлячої влади шукають його і хочуть заарештувати, тому у зв'язку з революційною ситуацією в Єгипті, родиною було прийняте рішення про його виїзд до України. В Україну він в'їхав 26.12.2011 року за запрошенням Національного університету фізичного виховання та спорту (м. Київ) для навчання. Проте після арешту батька позивача 20.05.2012 року не зміг здійснювати оплату за навчання та був відрахований з університету. Заява позивача прийнята до розгляду згідно Наказу Управління від 04.12.2012 року №97 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (а.с. 40). 02.09.2013 року за результатами розгляду особової справи заявника, Управління дійшло до висновку за доцільне громадянину [PERSON] відмовити у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту на підставі абз.4 п.1 ст.6 Закону, що оформлено Висновком від 02.09.2013 року. Вказане рішення Управління обґрунтувало тим, що повідомлені [PERSON] факти про причини та обставини, залишення країни походження, в процесі розгляду заяви не знайшли свого підтвердження. Так, стверджуючи про виїзд до Єгипту після звільнення з під арешту та побоювання переслідування, заявник не об'яснив чому не звернувся за пошуком притулку в цієї країні, як слідує із співбесіди, безпечної для нього. При анкетуванні шукач притулку вказав причину виїзду до Єгипту бажання отримати освіту в Ісламському університеті, та залишився перебувати там, після того, як провалив екзамени. Заявник при анкетуванні 12.11.2012 року стверджував, що на президентських виборах 2004 року кандидатом від NPP був Нана Акуфу, який програв вибори і президентом став Атто Мілс. Однак згідно інформації по країні походження кандидатом від партії був Джон Куфуор, який виграв вибори та став президентом країни. Зазначені обставини на думку Управління свідчать про суцільну неправдивість та потворність інформації, а обставини щодо політичної діяльності, арешту та подальшого ув'язнення очевидно неправдоподібними. Крім того, під час проведення інтерв'ю [PERSON] пояснив причину приїзду на територію України - навчання з метою отримати вищу освіту, не згадуючи при будь-які переслідування на території Гани, що свідчить про їх відсутність. Управління прийшло до висновку, що позивач не є біженцем, а підпадає під критерії економічного мігранта (56-63). Рішенням №718-13 від 27 грудня 2013 року з посиланням на статтю 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» висновок Управління підтримано, у наданні статусу біженця в Україні громадянину [PERSON] відмовлено. 03.02.2014 року позивач отримав повідомлення про відому у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с 65). Суд вважає, що висновок, який став підставою для прийняття рішення, яке оспорює позивач, є таким, що складений у відповідності до розділу VІ Правил: за результатом оцінки комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі заявника, та перевірки фактів, повідомлених заявником. У висновку зроблено посилання на використану інформацію про країну походження заявника, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником. Відповідач Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011 року, є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. Пунктом 2 Положення визначено, що ДМС України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства внутрішніх справ України, іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Міністра, а також цим Положенням. Згідно п.7 Положення ДМС України здійснює свої повноваження безпосередньо та через головні управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління, відділи (сектори) міграційної служби в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення. Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закону України) під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Пунктом 13 цієї ж статті закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Перевіряючи законність рішеня ДМСУ про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачу необхідно було з'ясувати, чи має позивач суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими. Оцінка таким побоюванням обов'язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні. При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування. При цьому суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо. Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Суд не приймає до уваги посилання Позивача як на підставу задоволення позову на обставини, які він виклав у позовній заяві з наступних підстав. При зверненні з заявою позивач виклав обставини, які дають йому підстави побоюватись переслідування в країні походження. Так ним стверджувалось, що кандидатом на президентських виборах 2004 року від NPP був Нана Акуфу, який програв вибори і президентом став Атто Мілс. Проте згідно інформації по країні походження кандидатом від партії в 2004 році був Джон Куфуор (John Kufuor), який виграв вибори та став президентом країни. Зазначена обставина підтверджується інформацією по країні походження http://en.wikipedia.org/wiki/Ghanaian_general_election,_2004. Не підтверджується і повідомлена позивачем інформація щодо ситуації у країні його походження. Так на відміну від тверджень позивача про переслідування представників політичної партії NPP, Інтернет видання містять наступне: «… у результаті вільних демократичних президентських та парламентських виборів у січні 2009 року до влади прийшло керівництво партії Національного демократичного Конгресу. Передача влади пройшла достатньо мирно, без застосування огнепальної зброї. Стабільна політична ситуація у країні, опирається на багатопартійну демократичну політичну систему, притаманність уряду філософії і практики лібералізації економіки поєднуються із діями по утворенню максимально благоприємного бізнес - клімату в Гане…» Вищенаведене підтверджується відомостями http/www.ghana.mid.ru/polit.html та жодним доказом позивачем у суді не спростоване. З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд прийшов до висновку, що заява, яку подав [PERSON] до органів міграції є логічно непослідовною, неправдоподібною та не викликає довіри, а дійсною причиною його звернення є спроба легалізувати своє знаходження на території України, оскільки закінчився термін відповідного дозволу. Крім того, судом не прийняті до уваги, посилання позивача на відсутність у відповідності до п.6.9. Правил у Повідомленні №3 від 14.01.2014 року причини відмови визнання його біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, а також роз'яснення порядку оскарження такого рішення, що є підставою для скасування рішення ДМСУ №718 від 27.12.2013 року, оскільки при дослідженні наявного на шостому аркуші справи в матеріалах справи повідомленні (наданому позивачем при зверненні до суду), судом встановлено зазначення причини: «…відсутність умов, передбачених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»…», а також міститься на посилання статті 12 цього закону щодо права оскарження рішення ДМСУ №718 від 27.12.2013 року у судовому порядку. Суд вважає, що при розгляді заяви позивача про надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту в Україні, відповідачем здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців, для встановлення інформації про заявника та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття відповідного статусу. При цьому відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Результат розгляду: denied