Рішення адміністративного суду від 2014-02-11 00:00:00+02

27 травня 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України у Ворошиловському районі міста Донецька, в якому просив визнати відмову в відновленні української трудової пенсії позивачу неправомірною та зобов'язати відповідача відновити виплати української трудової пенсії позивача та виплачувати її у відповідності до чинного пенсійного законодавства довічно з моменту її припинення (а.с. 2-3). Ухвалою Ворошиловського районного суду м. Донецька від 30 травня 2013 року адміністративний позов [PERSON] до Управління Пенсійного Фонду України у Ворошиловському районі м. Донецька залишено без розгляду (а.с. 4-5). Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2013 року скасовано ухвалу Ворошиловського районного суду м. Донецька від 30 травня 2013 року, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с. 59). Ухвалою Ворошиловського районного суду м.Донецька від 03 грудня 2013 року позовну заяву [PERSON] до Управління Пенсійного фонду України у Ворошиловському районі міста Донецька про визнання протиправною відмову у відновленні виплати української трудової пенсії за віком за період з серпня 2012 року по 26 листопада 2012 року залишено без розгляду (а.с. 64-65). Ухвалою Ворошиловського районного суду м. Донецька від 03 грудня 2013 року відкрито провадження у справі за період з 27 листопада 2012 року (а.с. 67). Постановою Ворошиловського районного суду м.Донецька від 10 січня 2014 року позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, визнано відмову Управління Пенсійного фонду України у Ворошиловському районі м. Донецька у поновленні виплати пенсії за віком [PERSON], яку вона отримувала до виїзду на постійне місце проживання за межі України неправомірною та зобов'язано Управління Пенсійного фонду України у Ворошиловському районі м. Донецька поновити та виплачувати [PERSON] з 27 листопада 2012 року пенсію за віком, яку вона отримувала до виїзду на постійне місце проживання за межі України. В іншій частині позовних вимог [PERSON] відмовлено (а.с. 81-86). Відповідач з постановою суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. Просив скасувати постанову суду першої інстанції, та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с. 89-93). В доводах апеляційної скарги апелянт посилається на те, що на момент припинення виплати пенсії позивачу відносини, що виникли регулювалися Законом України «Про пенсійне забезпечення», нормою ст. 92 цього закону передбачено, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються. Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон , виплачується за 6 місяців наперед перед виїздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання. Отже, апелянт наголошує на тому, що він здійснював свою діяльність відповідно до норм діючого на той час законодавства. Крім того, апелянт вказує на те, що відповідно до п. 3 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто. Апелянт вважає, що іншого законодавець не передбачив. Заява про поновлення виплати пенсії особисто [PERSON] до управління не подавалась, а була надіслана нею поштою. Апелянт наголошує, що з огляду на вищевказаний Порядок та статтю 5 Закону України «Про звернення громадян», звернення [PERSON], яке адресоване відповідачу та направлене поштою, розглядалося у відповідності саме до Закону України «Про звернення громадян», а не як заява про поновлення виплати пенсії. Згідно ст. 49, 51 Закону виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), та втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Дійсно, після прийняття рішення Конституційним Судом України, Законом України № 1058-ІV не встановлено підстав для припинення пенсії в разі перебування пенсіонера за кордоном. Разом з тим, право на отримання пенсії встановлено статтею 8 Закону України № 1058-ІV, на підтвердження якого позивачкою не надано належних доказів. Аналогічна позиція викладена в постанові Вищого адміністративного суду України від 02 квітня 2013 у справі № К/9991/78993/12. Крім того, в доводах апеляційної скарги апелянт посилається на те, що у відповідача відсутні правові підстави для прийняття рішення про поновлення виплати пенсії на підставі тих документів які були надіслані позивачем до Управління Пенсійного Фонду України у Ворошиловському районі м. Донецька. В судове засідання сторони не прибули, належним чином повідомлені про розгляд справи, управління Пенсійного Фонду України через канцелярію суду подало заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження. Відповідно до вимог ст. 197 КАС України, апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи. Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, встановила наступне. Як свідчать додані до матеріалів справи письмові документи, [PERSON] [INFO], 25 липня 2012 року надіслала на адресу Управління Пенсійного Фонду України в Ворошиловському районі м. Донецька заяву, в якій зазначила про те, що в квітні 1993 року вона виїхала на постійне місце провадження до Ізраїлю. З 1991 року до 1993 року вона одержувала пенсію, яку заробила за 39 років бездоганної праці на Україні. З 1993 року їй припинено виплату пенсію. Кілька років вона зверталась з цим питанням до Конституційного суду України, але відповіді не одержала. Згідно рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009, на основі діючого законодавства просить призначити їй виплату пенсії згідно її пенсійного посвідчення № 28419 від 04.01.1991 року яке видано Ворошиловською районною радою м. Донецька і яку вона не одержувала з 1993 року. (а.с. 75-76). До заяви додано копію паспорту СРСР, копію пенсійного посвідчення, копію посвідчення за медаль «ветеран труда» (а.с. 77-82). На отриману заяву, Управління Пенсійного Фонду України в Ворошиловському районі м. Донецька надіслало відповідь від 06.08.2012 року № 91/К-39-01-15 в якій посилаючись на те, що законодавчими нормами, що регулюють виплату пенсії громадянам України, які постійно проживають за кордоном, на теперішній час є ст. 1 та ст. 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення. Дані норми чинності не втратили та неконституційними у встановленому законом порядку не визнавалися. Крім того, у відповіді Управління Пенсійного Фонду України в Ворошиловському районі м. Донецька посилається на те, що у пункті 3 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України зазначено, що Верховній раді України необхідно звернути увагу на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору (а.с. 24) Не погодившись з вищевказаним листом Управління Пенсійного Фонду України в Ворошиловському районі м. Донецька, позивач звернулась до суду з адміністративним позовом про відновлення порушеного права. Отже спірним у даній справі є питання поновлення виплати пенсії особі яка проживає за кордоном. З цього приводу судова колегія зазначає наступне. Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку у тому числі органів державної влади. У справах щодо оскарження рішень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані при прийнятті нових законів або внесені змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. Загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена. Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам визначає Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Статтею 58 зазначеного Закону на Пенсійний фонд покладене керівництво та управління солідарною системою, збір, акумуляція та облік страхових внесків, призначення пенсії та підготовка документів для її виплати, забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання, здійснення контролю за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішення питань, пов'язаних з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснення адміністративного управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені Законом і статутом Пенсійного фонду. Таким чином, відповідач у справі - орган владних повноважень, на якого чинним законодавством України покладені владні управлінські функції у сфері пенсійного забезпечення. Відповідно до преамбули Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону. Згідно ч. 3 ст. 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються види пенсійного забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення. Статтею 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» задекларовано, що цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат. З 01 квітня 2004 року набув чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі по тексту - Закон № 1058), відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 вказаного закону, виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України, положення пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058. Відповідно до статті 152 частини 2 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положенні, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про неконституційність. З огляду на зазначене, положення пункту 2 частини 1 статті 49 та другого речення статті 51 Закону 1058 втратили чинність з 07 жовтня 2009 року, тобто від дати прийняття рішення Конституційним Судом України № 25- рп/2009. Отже з часу прийняття рішення Конституційного суду України, заборонено припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного Фонду або за рішенням суду на весь час проживання пенсіонера за кордоном. Відповідно до вимог ч.2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного Фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Отже законодавством передбачено поновлення виплати пенсії при наявності умов для її виплати. Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» регулює Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затверджений Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (далі - Порядок), який є діючим та не скасований в установленому законом порядку. Відповідно до п. 3 Порядку, заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається пенсіонером (опікуном, піклувальником) особисто до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації). Пунктом 15 Порядку передбачено, що поновлення виплати раніше призначеної пенсії здійснюється за документами, що є у пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на момент призначення цього виду пенсії. Поновлення пенсії здійснюється за матеріалами , що є в пенсійній справі, із урахуванням додатково наданих документів. Відповідно до п. 37 Порядку орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, відстрочку часу її призначення, перерахунок та відновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 4). Заяви про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії й поновлення виплати раніше призначеної пенсії приймаються органом, що призначає пенсію, при наявності в особи всіх необхідних документів. Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію. Особі або посадовій особі органом, що призначає пенсію, видається розписка із зазначенням дати приймання заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати в трьохмісячний термін з дня прийняття заяви. Копія розписки зберігається в пенсійній справі. Пунктом 38 передбачено, що при прийманні документів орган, що призначає пенсію:а) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; б) здійснює попередню правову експертизу змісту і належного оформлення представлених документів; в) перевіряє правильність копій відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розходження. Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення в трьохмісячний термін з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, а також перевіряти в необхідних випадках обґрунтованість їх видачі; г) видає пам'ятку пенсіонеру (додаток 6), копія якої зберігається у пенсійній справі. Відповідно до п. 39, не пізніше 10 днів після надходження заяви з необхідними для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення раніше призначеної пенсії документами орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України. Виплата пенсії проводиться не пізніше одного місяця з дня прийняття рішення про призначення, перерахунок, переведення з одного виду пенсії на інший та про поновлення пенсії. Виходячи з вищенаведеного вбачається, що позивачем було порушено порядок подання документів до органу, що призначає (поновлює) пенсію. Крім того, як свідчать додані до матеріалів справи письмові докази, рішення Управління Пенсійного Фонду України в Ворошиловському районі м. Донецька щодо відмови в поновленні виплати раніше призначеної пенсії не приймалося, отже висновки суду першої інстанції щодо неправомірності дій пенсійного фонду не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства. Аналізуючи встановлені обставини та приведені норми закону, які врегульовують спірні правовідносини, колегія суддів зазначає, що позивач не дотримався процедури особистого звернення до пенсійного органу з заявою ( встановленого зразку) на виконання п.3 Порядку 22-1, а у Пенсійного Фонду не було наявних умов для поновлення пенсійної виплати при відсутності такого звернення. Відповідно до ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. На підставі викладеного, судова колегія робить висновок, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, що відповідно до вимог ст. 202 КАС України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового з відмовою в задоволенні позовних вимог.

Результат розгляду: denied