Рішення адміністративного суду від 2014-01-30 00:00:00+02

У вересні 2013 року [PERSON] звернувся до Тиврівського районного суду Вінницької області з позовом до управління Пенсійного фонду України у Тиврівського районі Вінницької області, в якому просив визнати неправомірними дії управління Пенсійного фонду України в Тиврівському районі Вінницької області щодо зупинення нарахування та виплати йому пенсії по інвалідності 3 групи внаслідок трудового каліцтва, зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Тиврівському районі Вінницької області нарахувати та виплатити йому пенсію, як інваліду 3 групи внаслідок трудового каліцтва з 14.09.2009 року по 14.08.2012 року. Постановою Тиврівського районного суду Вінницької області від 03 грудня 2013 року в задоволенні позову відмовлено. Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції від 03 грудня 2013 року та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом при ухваленні рішення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Прокурор заперечив відносно апеляційної скарги та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін. Сторони, будучи належним чином повідомленими про час, дату та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явились. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, давши правову оцінку обставинам у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а постанову Тиврівського районного суду Вінницької області від 19 листопада 2013 року - скасувати, виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] є громадянином України, отримує пенсію по інвалідності 3 групи внаслідок трудового каліцтва і перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Крижопільському районі Вінницької області В 1979 році йому було призначено пенсію по інвалідності 2 групи внаслідок трудового каліцтва Тиврівським управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області . В 1988 році позивачу була встановлена 3 група інвалідності внаслідок трудового каліцтва - довічно. В 2001 році [PERSON] знявся з реєстрації місця проживання в [ADDRESS], а в 2002 році поїхав в Іспанію місто Торрев'єха, де перебував на тимчасовій реєстрації. З пояснень позивача, його пенсію мала отримувати дружина, що проживала в м. Гнівань, однак звернувшись в Ощадний банк України м. Гнівань щодо отримання коштів з його рахунку, він дізнався, що пенсія на його рахунок не надходила з 01.07.2003 року. Як вбачається з матеріалів справи, з липня 2003 року виплата пенсії позивачу припинена, а пенсійна справа закрита «до з'ясування». 14.09.2012 року [PERSON] звернувся з заявою до управління Пенсійного фонду України про поновлення виплати пенсії, однак отримав відмову, що підтверджується листом УПФУ у Крижопільському районі від 28.12.2012 року №Ц-38, листами ГУ ПФУ у Вінницькій області від 07.03.2013 року №126/Ц-10, від 22.07.2013 року №565/Ц-03. Суд першої інстанції , посилаючись на ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування», відмовив [PERSON] в задоволенні позовних вимог. Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Згідно з частиною 2 статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав. Позивач як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі і на пенсійне забезпечення, а тому за відсутності законодавчих перешкод для виплати пенсії відповідач зобов'язаний відновити виплату пенсії позивачу. Відповідно до пункту 3.3 Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року, вказаними нормами Закону (статті 51) конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", виплата пенсії припиняється на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. У Рішенні Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 зазначено, що не виплата пенсій громадянам України, які виїхали з України, визнано неконституційним, Конституційним Судом України визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-ІУ, у зв'язку з чим застосуванню не підлягають. Рішенням Конституційного Суду встановлено, що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, оскільки держава, відповідно до конституційних принципів, зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами. Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Згідно з частиною 2 статті 92 Закону України "Про пенсійне забезпечення", винятки були встановлені для громадян, які проживають за кордоном, якщо пенсія їм призначена внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання. У цих випадках пенсія виплачується і за відсутності міжнародного договору. А тому висновок суду першої інстанції щодо правомірності дій управління Пенсійного фонду в Тиврівському райні стосовно зупинення нарахування та виплати пенсії [PERSON] як інваліду 3 групи, інвалідність якого настала внаслідок трудового каліцтва, є помилковим. Постановою Кабінету Міністрів України "Про порядок переведення пенсій громадян, які виїхали на постійне проживання до інших країн" від 06.04.1993 N'258 визначено відповідний механізм виплати таких пенсій. Частиною 3 ст. 1 вищевказаної постанови КМУ передбачено, що нараховані суми пенсії, не затребувані пенсіонером своєчасно, виплачуються за минулий час не більше як за 3 роки перед зверненням за одержанням пенсії. З 1 січня 2004 року набрав чинності Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Відповідно до ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнобовязкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Частиною 2 ст. 46 вищевказаного Закону передбачається, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач має право на поновлення виплати йому пенсії за період, вказаний ним у позовних вимогах, а саме - з 14.09.2009 р. по 14.08.2012 року. Таким чином, надаючи правову оцінку відносинам, що склалися, суд першої інстанції дійшов невірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання. Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків суду обставинам справи призвели до помилкового висновку, у зв'язку з чим, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Результат розгляду: granted