Рішення адміністративного суду від 2014-03-04 00:00:00+02

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просить визнати протиправним і скасувати рішення комісії Національної академії внутрішніх справ з питань визнання учасниками бойових дій, оформлене протоколом № 1/12 від 16 січня 2012 року, про відмову у визнанні його учасником бойових дій та зобов'язати визнати його учасником бойових дій і видати посвідчення встановленого зразка. Посилається на те, що під час навчання в Київській вищій школі МВС СРСР ім. Ф.Е. Дзержинського в якості слухача, на виконання наказу МВС СРСР від 19 липня 1988 року № 0143 «О создании группировок сил и средств для действий при чрезвычайных обстоятельствах», вказівки Управління навчальних закладів і науково-дослідних установ МВС СРСР від 13 серпня 1988 року № 12т, відповідно до наказу КВШ МВС СРСР від 19 вересня 1988 року № 127 у складі 1 взводу зведеного загону КВШ був відряджений до м. Єреван для безпосередньої участі у виконанні спеціального завдання з 19 вересня 1988 року до 18 грудня 1988 року та був задіяний для виконання завдань з охорони громадського порядку, контролю за дотриманням населенням умов введеного комендантського часу, охорони державних установ в м. Степанокерті в бойовій обстановці. В кінці 2011 року останній звернувся до комісії Національної академії внутрішніх справ з питань визнання учасниками бойових дій з заявою про розгляд питання про надання йому статусу учасника бойових дій і видачі відповідного свідоцтва. До комісії ним було надано витяг з наказу Київської вищої школи МВС СРСР ім. Ф.Е. Дзержинського від 19 вересня 1988 року № 127, витяг з додатку № 2 до наказу Київської вищої школи МВС СРСР ім. Ф. Е. Дзержинського від 19 вересня 1988 року № 127, довідку Національної академії внутрішніх справ від 14 червня 2012 року № 46/107-698. У своєму рішенні від 16 січня 2012 року (протокол № 1/12) комісія Національної академії внутрішніх справ з питань визнання учасниками бойових дій відмовила йому у визнанні його учасником бойових дій, мотивуючи це тим, що Вірменська РСР не включена до «Переліку держав і періодів бойових дій на їх території», що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 63 від 08 лютого 1994 року «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту». Вважає таке рішення неправомірним та, враховуючи викладене вище, просить задовольнити позов. Позивач в судове засідання не з'явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином. Просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання свого представника не направив, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, заяви про відкладення розгляду справи не подав. Виходячи з цього, на підставі ч.4 ст.128 КАС України суд вважає за можливе розглядати справу в його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. Постановою Кабінету Міністрів України № 33 від 27 січня 1992 року на базі Київської вищої школи МВС СРСР ім. Дзержинського та Київського філіалу Всесоюзного інституту підвищення кваліфікації керівних працівників МВС СРСР ім. Дзержинського створено Українську академію внутрішніх справ. Указом Президента України від 20 грудня 1996 року № 1257/96 Українській академії внутрішніх справ надано статус національної і вона перейменована в Національну академію внутрішніх справ України. Постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2005 року № 880 Національна академія внутрішніх справ України реорганізована в Київський національний університет внутрішніх справ. Рішенням Кабінету Міністрів України від 27 серпня 2010 року № 1709-р Київський національний університет внутрішніх справ реорганізований в Національну академію внутрішніх справ. Судом встановлено, що під час навчання в Київській вищій школі МВС СРСР ім. Ф.Е. Дзержинського в якості слухача, на виконання наказу МВС СРСР від 19 липня 1988 року № 0143 «О создании группировок сил и средств для действий при чрезвычайных обстоятельствах», вказівки Управління навчальних закладів і науково-дослідних установ МВС СРСР від 13 серпня 1988 року № 12т, відповідно до наказу КВШ МВС СРСР від 19 вересня 1988 року № 127 у складі 1 взводу зведеного загону КВШ був відряджений до м. Єреван для безпосередньої участі у виконанні спеціального завдання з 19 вересня 1988 року до 18 грудня 1988 року та був задіяний для виконання завдань з охорони громадського порядку, контролю за дотриманням населенням умов введеного комендантського часу, охорони державних установ в м. Степанокерті в бойовій обстановці. /а. с. 7, 8, 10-11/ В кінці 2011 року позивач звернувся до комісії Національної академії внутрішніх справ з питань визнання учасниками бойових дій з заявою про розгляд питання про надання йому статусу учасника бойових дій і видачі відповідного свідоцтва, однак своїм рішенням від 16 січня 2012 року (протокол № 1/12) комісія Національної академії внутрішніх справ з питань визнання учасниками бойових дій відмовила йому у визнанні його учасником бойових дій, мотивуючи це тим, що Вірменська РСР не включена до «Переліку держав і періодів бойових дій на їх території», що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 63 від 08 лютого 1994 року «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту». /а. с. 12-13/ Листом комісії Національної академії внутрішніх справ з питань визнання учасниками бойових дій №46/Б-6166 від 21 листопада 2013 року після встановлення факту участі позивача у бойових діях останньому було відмовлено в перегляді чи скасуванні протоколу №1/12 від 16 січня 2012 року. /а. с. 22/ Правовий статус ветеранів війни, гарантії створення належних умов для їх життєзабезпечення та формування в суспільстві шанобливого ставлення до них, визначено Законом України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту». Відповідно до ст. 5 Закону, учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з'єднань, об'єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час. Пунктом 2 частини 1 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» учасниками бойових дій визнаються учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього СРСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього СРСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів). Перелік держав, зазначених у цьому пункті, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються Кабінетом міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України № 63 від 08 лютого 1994 року «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», затверджено перелік держав, яким надавалася допомога за участю військовослужбовців Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу і військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, військовослужбовців Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, і періодів бойових дій на їх території, де також міститься вказівка, що бойові дії велися і в інших країнах після грудня 1979 року. Виходячи з цього, суд приходить висновку, що під визначенням «інші країни після 1979 року», яке міститься в зазначеній постанові, слід розуміти в т.ч. і колишній Союз РСР. Такий висновок суду ґрунтується на наступному. 24 серпня 1991 року внаслідок проголошення України незалежною демократичною державою, Україна стала незалежною державою по відношенню до будь-якої країни, в т.ч. і по відношенню до колишнього Союзу РСР. Таким чином, враховуючи те, що визначення «інші країни після 1979 року» міститься в Постанові Кабінету Міністрів України, яка прийнята у відповідності до законодавства незалежної держави України, то термін «інші країни» слід розуміти по відношенню саме до незалежної держави Україна, а не по відношенню до колишнього Союзу РСР. Слід зазначити, що в примітці № 6 до позиції «інші країни після 1979 року» встановлено, що Генеральним штабом Збройних Сил колишнього Союзу РСР і після 1979 року направлялись військові фахівці в країни, на території яких велися бойові дії, але Генеральний штаб Збройних Сил України не володіє такою інформацією. Військовим фахівцям у таких випадках пільги надавалися на підставі довідок 10 Головного управління Генерального штабу Збройних Сил СРСР про їх особисту участь у бойових діях. На відміну від інших приміток №№ 1, 2, 3, 4, 5, 7 до цього пункту, в яких безпосередньо зазначено, що вони поширюються на обмежене коло осіб, примітка № 6 до позиції «інші країни після 1979 року» лише встановлює, що надання пільг саме військовим фахівцям, які направлялись Генеральним штабом Збройних Сил колишнього Союзу РСР, залежить від наявності довідок 10 Головного управління Генерального штабу Збройних Сил СРСР про їх особисту участь у бойових діях. При цьому, зазначена примітка № 6 ніяким чином не обмежує коло осіб на яких розповсюджується позиція «інші країни після 1979 року». Таким чином, вважати що п. «інші країни після 1979 року»стосується виключно військових фахівців, що направлялися Генеральним штабом Збройних Сил СРСР немає ніяких підстав. Крім того, слід зазначити, що чинне законодавство України не містить визначення терміну «бойові дії», а також вичерпних характеристик, які б давали можливість визначити певні дії як бойові. Таким чином при визначенні, чи мають дії, в яких позивач брав участь на території Вірменської РСР характер бойових, слід враховувати в повному обсязі обставини, які супроводжували його перебування на зазначених територіях. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 15 лютого 2012 року було встановлено, що позивач брав участь у бойових діях з 19 вересня 1988 року по 18 грудня 1988 року в м. Єревані. /а. с. 15-16/ Хоча Республіка Вірменія не включена у перелік держав і періодів бойових дій, судом при розгляді справи встановлено, що позивач виконував завдання в умовах масових заворушень та безпорядків при міжетнічних збройних конфліктах, які відбувались на території Вірменської РСР. Відповідно до положень п. 2 ст. 9 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», постанови Кабінету Міністрів України № 458 від 26 квітня 1996 року «Про комісії для розгляду питань, пов'язаних із встановленням статусу учасника війни відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Уряду Автономної Республіки Крим, місцевим державним адміністраціям і виконавчим комітетам Рад, Міністерству оборони, Міністерству внутрішніх справ, Службі безпеки, Службі зовнішньої розвідки, Державному комітетові у справах охорони державного кордону, Національній гвардії, Штабу Цивільної оборони було доручено створити відповідно республіканську, обласні, міські, районні, районні в містах та відомчі комісії для розгляду питань, пов'язаних із встановленням статусу учасника війни. Крім того, відповідно до п. 2 Постанови Кабінету міністрів України від 13 січня 1995 року № 16 «Про застосування пункту 2 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», участь громадян у бойових діях або в забезпеченні бойової діяльності військ (флоту) визначається комісіями, що створюються у міністерствах і відомствах, які направляли своїх працівників на роботу в держави, де в цей період велися бойові дії. Якщо працівників направляли на роботу міністерства, відомства колишнього Союзу РСР, а також Української РСР, що згодом були ліквідовані або реорганізовані, комісії створюються у міністерствах, відомствах України, у віданні яких перебувають чи перебували підприємства, установи та організації, з яких відряджалися зазначені працівники. Вказаною Постановою Кабінету Міністрів України № 16 затверджено Положення «Про Комісію з питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій». Пунктом 3 Положення Комісія зобов'язана приймати до розгляду заяви громадян про визнання їх учасниками бойових дій відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; реєструвати заяви у спеціальній книзі обліку; інформувати заявника про прийняття заяви до розгляду і дату засідання Комісії. Якщо виникає потреба у додаткових документах, що підтверджують статус заявника, Комісія робить запит до відповідних архівних установ, про що повідомляє заявника; розглядати заяви громадян, що надійшли до Комісії, у тримісячний термін; видавати довідки за зразком згідно з додатком. Відповідно до статті 6 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Пунктом 12 статті 92 основного закону України встановлено, що виключно законами України визначаються організація і діяльність органів виконавчої влади, основи державної служби, організації державної статистики та інформатики. При цьому, Конституція України не передбачає право органів виконавчої влади застосовувати аналогію права або закону при вирішенні будь-яких питань, що належать до їх компетенції, а вимагає діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Завданням адміністративного суду є перевірка правомірності (легальності) рішень суб'єкта владних повноважень з огляду на чіткі критерії, які зазначені у частині 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. З аналізу наведених правових норм суд приходить до висновку, що достатніми умовами для надання статусу учасника бойових дій є служба, праця чи відрядження в державах, де в цей період велися бойові дії, та участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ. Згідно з частиною другою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати. Суд визнає, що обставини існування на територіях колишніх Вірменських та Азербайджанських республіках збройних конфліктів, зокрема в період відрядження позивача з 19 вересня 1988 року по 18 грудня 1988 р. - є загальновідомими, та не підлягають доказуванню. Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Жодних заперечень проти позову відповідачем надано не було, як і не було спростовано доводів позивача по суті позову. Таким чином, враховуючи викладене вище та виходячи з аналізу вищевказаних норм чинного законодавства, оцінивши докази, які є в матеріалах справи, суд приходить до висновку про задоволення позову.

Результат розгляду: granted