Рішення адміністративного суду від 2014-03-04 00:00:00+02

14 грудня 2012 року ТОВ «Аскоп-Україна» (далі -позивач) згідно вантажної митної декларації №100190000/2012/137473 від 14.02.2011 пред'явлено до Київської регіональної митниці для митного оформлення товар «Риба охолоджена лосось (сьомга) атлантичний (Salmo Salar) ціла, патрана, з головою» виробництва Норвегії в кількості 16511,00кг. за кодом УКТЗЕД 0302120000. Шляхом подачі Декларації митної вартості (ДМВ-1) №100190000/2011/137473 від 14.12.2011 митна вартість даного товару була задекларована позивачем відповідно до ст.ст. 259, 260, 262, 266, 267 Митного кодексу України за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (метод 1), в розмірі 71449,02 доларів США або 570870,53грн. (згідно з офіційним курсом НБУ, встановленим станом на 14.12.20121 в розмірі 7,9899 грн. за 1,00 долар США), що складається з вартості товару в розмірі 67694,28 доларів США або 540870,53грн. та 30 000,00 грн. вартості перевезення товару. На підтвердження митної вартості, декларантом надано до митного органу наступні документи, а саме: - зовнішньоекономічний контракт №02/11-2010 NOR від 02 листопада 2010, укладений з компанією Ice Seafood AS (Норвегія); - Інвойс №10377 від 08.12.2011; - прайс-лист на товар; - договір перевезення, міжнародну товаротранспортну накладну (CMR) з відбитками штампів органів державного ветеринарного, санітарно-епідеміологічного та інших видів контролю, транспортну довідку перевізника про вартість перевезення, заявку на перевезення; - ветеринарне свідоцтво (Форма №2), сертифікат відповідності, сертифікат походження, попередня декларація та інші документи, що надаються митному органу в оригіналах та залишаються в нього після проведення митного оформлення товару. Як вбачається з відмітки на декларації митної вартості (верхній лівий куток першої сторінки ДМВ), наданої відповідачем, митним органом було запропоновано, в рамках виконання пункту 11 Порядку декларування митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, та подання відомостей для її підтвердження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.06 №1766, надати позивачу висновки про вартісні та якісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, що мають відповідні повноваження згідно з законодавством. Декларант був ознайомлений із даним записом та зазначив про неможливість надання додаткових документів (ст.2 ДМВ-1). Відповідно до п.14 Порядку, якщо декларантом не подано в установлений строк (протягом 10 календарних днів після ознайомлення із записом митного органу про їх подання) додаткові документи, або якщо він відмовився від їх подання, митну вартість товарів визначає митний орган на підставі наявних відомостей згідно із законодавством. Таким чином, на думку контролюючого органу, оскільки позивачем не надано додаткових документів, які б підтверджували митну вартість товарів, 15 грудня 2011 митний орган відмовив позивачу в митному оформленні задекларованого товару, оформивши відповідну картку відмови №100190000/1/03933. Підставою для відмови в митному оформленні задекларованого товару було рішення №100000006/2011/315229/2 від 14.12.2011 про визначення митної вартості товару за резервним методом в розмірі 139 848,17 доларів США (по ціні 8,47 доларів США за один кг.) із застосуванням положень ст. 273 МКУ. Не погоджуючись з задекларованою позивачем митною вартістю товару за ціною договору та визначивши самостійно її за резервним методом у вказаній вище сумі, митний орган виходив з того, що митна вартість товару не може бути визначена за першим методом у зв'язку з наявністю сумнівів щодо достовірності відомостей, необхідних для підтвердження заявленої митної вартості, та неподання декларантом додаткових документів. Враховуючи зазначене позивачем було подано до Київської регіональної митниці нову вантажну митну декларацію №100190000/2011/137564 від 15.12.2011, заповнену з урахуванням митної вартості товару, визначеної митним органом в розмірі 139 848,17 доларів США або 1 117 372,89грн. (згідно з офіційним курсом НБУ, встановленого станом на 15.12.2011 в розмірі 7,9899грн. за 1,00 долар США), та сплачено суму ПДВ в розмірі 223474,58грн. (20% від 1 117 372,89 грн. - митної вартості товару). Окружний адміністративний суд м. Києва оцінивши письмові докази, які є у справі, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, враховуючи наступне. Відповідно до вимог статті 265 Митного кодексу України від 11 липня 2002 року №92-IV (далі -Митний кодекс, МК), який був чинним на момент винесення оскаржуваних рішень та митного оформлення, митний орган, що здійснює контроль за правильністю митної оцінки товарів з урахуванням положень цього Кодексу, має право приймати рішення про правильність заявленої декларантом митної вартості товарів. В разі відсутності даних, що підтверджують правильність визначення заявленої декларантом митної вартості товарів, або за наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, митний орган може самостійно визначити митну вартість товарів, що декларуються, послідовно застосовуючи методи визначення митної вартості, встановлені цим Кодексом, на підставі наявних у нього відомостей, у тому числі цінової інформації щодо ідентичних чи подібних (аналогічних) товарів з коригуванням, що здійснюється згідно з цим Кодексом. Частиною першою статті 266 Митного кодексу України передбачено, що визначення митної вартості товарів, що ввозяться на митну територію України, здійснюється шляхом застосування таких методів: оцінки за ціною угоди щодо товарів, які імпортуються (метод 1); оцінки за ціною угоди щодо ідентичних товарів (метод 2); оцінки за ціною угоди щодо подібних (аналогічних) товарів (метод 3); оцінки на основі віднімання вартості (метод 4); метод оцінки на основі додавання вартості (метод 5); резервного (метод 6). Приймаючи до увагу правову позицію позивача, суд відзначає, що нормами Митного кодексу України не визначено виключно-вичерпних підстав для витребування додаткових документів, натомість, норми статті 267 МК України передбачають перелік витрат, які додаються до митної вартості, та відомостей, які впливають на її визначення. Як вже зазначалось, згідно оскаржуваного Рішення про визначення митної вартості товарів митну вартість товару контролюючим органом визначено із застосуванням положень ст.273 МКУ, за 6 методом (резервний метод). Зазначене рішення містить посилання на те, що митна вартість товару не може бути визначена за ціною угоди у зв'язку з наявністю сумнівів щодо достовірності відомостей, необхідних для підтвердження заявленої митної вартості та неподання декларантом додаткових документів для підтвердження заявлених відомостей. Враховуючи приписи Порядку декларування митної вартості товарів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.06 № 1766, суд погоджується з обставиною неподання позивачем відповідачу всього переліку витребуваних документів. Не погоджуючись із прийнятим митним органом рішенням, позивач, в той же час, не скористався правом, наданим наказом Держмитслужби України від 17.03.2008 №230 «Про затвердження Порядку випуску товарів у вільний обіг під гарантійні зобов'язання при ввезенні їх на митну територію України» та не провів митне оформлення товарів під гарантійні зобов'язання. Згідно з п.13 Наказу Держмитслужби України від 17.03.2008р. №230, декларант повинен подати митному органу необхідні відомості для підтвердження заявленої митної вартості та забезпечити можливість перевірки. Строк дії гарантійних зобов'язань не може перевищувати 90 календарних днів з моменту випуску товарів у вільний обіг. Натомість, декларант позивача документально не підтвердив заявлену митну вартість, не виконав умови, передбачені п.2 ч.4 ст.267 МКУ. Таким чином, митним органом було правомірно відмовлено у застосуванні першого методу визначення митної вартості товарів - за ціною угоди. Проте, відповідачем жодним чином не обґрунтовано неможливості застосування інших методів визначення митної вартості, що підтверджується наступним. Спірне Рішення про визначення митної вартості товару містить в собі посилання на те, що митна вартість не може бути визначена за ціною угоди щодо ідентичних товарів у зв'язку з відсутністю інформації у декларанта та митного органу щодо вартості ідентичних товарів (метод2); митна вартість не може бути визначена за ціною угоди щодо подібних товарів у зв'язку з відсутністю інформації у декларанта та у митного органу щодо вартості подібних товарів (метод 3); метод 4-5 через відсутність основи для віднімання/додавання вартості. Разом з тим, такі висновки контролюючого органу є передчасними та помилковими. Судом було витребувано у Державної митної служби України довідку про вартість всього імпортованого товару в Україну атлантичного лосося виробництва Норвегії, код за УКТ ЗЕД 0302120000, у листопаді-грудні 2011 року. На виконання вимог вказаної ухвали Державною митною службою України було надано у електронному вигляді інформацію, сформовану за даними Єдиної автоматизованої інформаційної системи Держмитслужби. Роздруківку даної інформації залучено до матеріалів справи. З даної інформації вбачається, що протягом 14 листопада - 14 грудня 2011 року на митну територію України ввезено іншими, ніж позивач особами за 13 деклараціями співставні (5-17 тон)партії товару, який є ідентичним. До таких висновків суд доходить з урахуванням того, що товар з ідентичним кодом УКТ ЗЕД (0302120000), пакуванням (коробки з пінопласту різною вагою 15-25кг.на дерев'яних палетах), асортиментом (5-6кг, 6-7 кг., 8-9кг.) країною виробником (Норвегія), виробником (Ice Seafood AS ). Відповідно до статті 268 Митного кодексу України, у разі, якщо митна вартість імпортованих товарів не може бути визначена згідно з положеннями статті 267 цього Кодексу, за митну вартість береться вартість операції з ідентичними товарами, які продаються на експорт в Україну з тієї ж країни і час експорту яких збігається з часом експорту оцінюваних товарів або є максимально наближеним до нього. При застосуванні цього методу визначення митної вартості за основу береться вартість операції з ідентичними товарами з дотриманням умов, зазначених у цій статті. При цьому, під ідентичними розуміються товари, однакові за всіма ознаками з оцінюваними товарами, у тому числі за такими, як: 1) фізичні характеристики; 2) якість та репутація на ринку; 3) країна походження; 4) виробник. Незначні зовнішні відмінності не можуть бути підставою для відмови у розгляді товарів як ідентичних, якщо в цілому такі товари відповідають вимогам частини другої цієї статті. Ціна договору щодо ідентичних товарів береться за основу для визначення митної вартості товарів, якщо ці товари ввезено приблизно в тій же кількості та на тих же комерційних умовах, що й оцінювані товари. З огляду на викладене вище, Окружний адміністративний суд м. Києва вбачає за можливе прийти до висновку, що у відповідача була наявна інформація про ідентичні товари, ввезені протягом місяця до дня подання позивачем декларації митної вартості. За таких підстав, відповідач мав можливість визначити ціну товару за другорядним методом, оскільки, відповідно до ч.1 ст.268 МК України, у разі, якщо митна вартість імпортованих товарів не може бути визначена згідно з положеннями статті 267 цього Кодексу, за митну вартість береться вартість операції з ідентичними товарами, які продаються на експорт в Україну з тієї ж країни і час експорту яких збігається з часом експорту оцінюваних товарів або є максимально наближеним до нього. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про помилковість доводів митного органу щодо правомірності спірного рішення про визначення митної вартості товару за резервним методом, тим самим вбачаючи наявність підстав для визнання протиправною та скасування картки відмови у прийнятті митної декларації як такої, що винесена у зв'язку з прийняттям неправомірного рішення про визначення митної вартості товарів. В той же час, в задоволенні решти заявлених позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити з огляду на наступне. Під час розгляду даної справи судом позивачем не був документально доведений факт дотримання ним процедури, передбаченої розділом ІІІ Порядку повернення платникам податків митних та інших платежів, помилково та/або надмірно сплачених до бюджету, контроль за справлянням яких здійснюється митними органами, затвердженого наказом Державної митної служби України від 20 липня 2007 року № 618, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25 вересня 2007 року за № 1097/14364, зокрема в частині подання відповідної заяви до митного органу з наданням підтверджуючих документів, а тому суд визнає її передчасною та, в даному випадку, не вбачає порушеного права позивача в частині позовних вимог про стягнення з Державного бюджету України митних платежів та ПДВ. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17.12.2013 за позовом приватного підприємства «СПС» до Харківської обласної митниці, Головного управління Державного казначейства України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, стягнення суми (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/36475586). Згідно ч.3 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи викладене,

Результат розгляду: partial