Рішення адміністративного суду від 2014-01-14 00:00:00+02

6 січня 2014 року до Київського окружного адміністративного суду звернувся [PERSON] із позовом до Відділу державної виконавчої служби Макарівського районного управління юстиції (Відділ ДВС, ВДВС), третя особа: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (ПАТ «Укрсоцбанк»), про визнання дій, бездіяльності протиправними та скасування рішення. Зазначав, що державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Макарівського районного управління юстиції не було направлено на адресу позивача рекомендованим листом із зворотним повідомленням постанову про відкриття виконавчого провадження, у зв'язку із чим його було позбавлено реалізації права на добровільне виконання рішення. Крім того, державний виконавець, без з'ясування факту вручення [PERSON] постанови про відкриття виконавчого провадження, виніс постанову про арешт майна боржника, хоча не міг без відповідних відомостей приступати до примусового виконання. Посилаючись на порушення відповідачем положень Конституції України, Законів України «Про виконавче провадження», «Про державну виконавчу службу», Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 15 грудня 99 року N74/5, просив визнати бездіяльність державного виконавця щодо не надіслання, у передбачені спосіб та строки, постанови про відкриття виконавчого провадження - протиправною; визнати протиправними дії щодо винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а також визнати протиправною та скасувати таку постанову. Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача у частині вимог про визнання протиправною бездіяльності державного виконавця щодо не направлення постанови про відкриття виконавчого провадження не заперечувала, вказала на відсутність коштів у Відділу ДВС на здійснення відправки засобами поштового зв'язку відповідних документів. Стосовно ж постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження зазначила, що оскільки у заяві про відкриття виконавчого провадження, поданої ПАТ «Укрсоцбанк», було висловлено прохання накласти арешт на майно боржника, то у державного виконавця виникло право на здійснення таких дій і винесення постанови про відповідний арешт. Вказала, що при прийнятті постанови про арешт державний виконавець керувався положеннями статті 20 Закону України «Про виконавче провадження». Представник третьої особи ПАТ «Укрсоцбанк» у судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував. Заслухавши пояснення представників сторін, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, виходячи із такого. Судом встановлено, що 4 грудня 2013 року до Відділу державної виконавчої служби Макарівського районного управління юстиції надійшла заява ПАТ «Укрсоцбанк» про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого напису нотаріуса щодо стягнення з [PERSON] заборгованості у розмірі 738576,77 грн. Заявник також просив накласти арешт на все майно боржника. 5 грудня 2013 року постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Макарівського районного управління юстиції Балюрою О.А. відкрите виконавче провадження №41082042 на підставі такої заяви. Крім того, боржнику надано строк 7 днів для добровільного виконання виконавчого напису. Також, 5 грудня 2013 року державним виконавцем Балюрою О.А. вказаного відділу державної виконавчої служби, у межах такого виконавчого провадження, винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження на підставі пункту 1 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження». Судом встановлено, що копія постанови про відкриття виконавчого провадження на адресу боржника ні простою, ні рекомендованою кореспонденцією не направлялася. Копію постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження позивачу також направлено не було. У матеріалах виконавчого провадження №41082042 (оригінали якого було досліджено у судовому засіданні, копії залучено до матеріалів справи), міститься виклик державного виконавця, адресований [PERSON], яким останнього зобов'язано з'явитися до державного виконавця 11 грудня 2013 року. Разом із тим, докази направлення такого документу позивачу - відсутні. У судовому засіданні, як вже зазначалося, представник відповідача визнала факт ненаправлення постанов про відкриття виконавчого провадження та про арешт майна позивачу - боржнику у виконавчому провадженні №41082042 через відсутність фінансування для цього. Встановлено, що про існування постанов про відкриття виконавчого провадження та про арешт майна позивачу стало відомо 25 грудня 2013 року після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження на підставі його заяви. Такий факт також визнано представником ВДВС у судовому засіданні. Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне. За приписами статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадови особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За правилами статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом. Статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» закріплені обов'язки і права державного виконавця, зокрема і вживати передбачені цим Законом заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Також положеннями статті 7 Закону України «Про державну виконавчу службу» встановлено, що працівник органу державної виконавчої служби зобов'язаний сумлінно виконувати службові обов'язки, не допускати в своїй діяльності порушення прав громадян та юридичних осіб, гарантованих Конституцією України та законами України. Як передбачає частина друга статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова (стаття 25 Закону України «Про виконавче провадження»). Згідно із частиною першою статті 31 Закону копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Частиною четвертою тієї ж статті Закону України «Про виконавче провадження» передбачено право державного виконавця або уповноваженої ним особи особисто вручити документи виконавчого провадження сторонам або іншим учасникам виконавчого провадження під розписку. Таким чином направлення боржнику копій постанов про відкриття виконавчого провадження і про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, при чому першої - рекомендованим листом з повідомленням про вручення, є обов'язком державного виконавця. Відсутність бюджетного фінансування не може бути підставою для невиконання такого обов'язку, адже потягне за собою порушення прав боржника, у тому числі і на добровільне виконання. До того ж, за правилами частини третьої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання. Стосовно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження суд зазначає наступне. Так, статтею 25 Закону України «Про виконавче провадження» закріплена можливість накладення арешту на майно та кошти боржника за заявою стягувача. Представник відповідача в обґрунтування дій по винесенню постанови про арешт майна боржника та заборони його відчуження посилалась на статтю 20 Закону України «Про виконавче провадження», у той же час у такій статті урегульоване питання місця виконання рішення, питання ж арешту майна боржника у ній не визначається. Разом із тим, суд звертає увагу, що оскаржувана постанова, як зазначено у її мотивувальній частині, прийнята саме на підставі положень пункту 1 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» (для забезпечення реального виконання рішення), а не статті 25 цього Закону (до того ж, у останній йдеться про накладення арешту на майно та кошти боржника, а не про арешт майна боржника та заборони його відчуження). При цьому, стаття 57 міститься у главі 4 цього Закону - «Загальний порядок звернення стягнення на майно боржника», а отже є складовою процедури звернення стягнення на майно боржника. Так, за нормами частин першої, другої та четвертої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті та органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. За викладених обставин, суд приходить до висновку про те, що оскаржувана постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження є заходом примусового виконання рішення. Суд зазначає, що за змістом преамбули Закону України «Про виконавче провадження» такий Закон визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. За положеннями підпункту 4.1.1 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 15 грудня 99 року N74/5, державний виконавець, починаючи виконувати рішення, повинен пересвідчитись, чи отримана боржником копія постанови про відкриття виконавчого провадження і чи здійснені ним дії, спрямовані на добровільне виконання рішення у встановлений постановою строк. Як вказано у Інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 28.09.2009 №1276/10/13-09 обов'язок державного виконавця з'ясувати обставину отримання копії постанови про відкриття виконавчого провадження передує вчиненню будь-яких дій стосовно примусового виконання рішення. Законодавчо встановлена процедура поновлення строку добровільного виконання рішення не надає державному виконавцю право застосовувати заходи примусового виконання рішення у разі несвоєчасного отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження. Також суд підкреслює, що постанова про арешт майна боржника та заборони на його відчуження була винесена державним виконавцем, який був достовірно обізнаний про відсутність коштів на відправлення відповідних рішень, тобто достовірно знаючи, що постанова про відкриття виконавчого провадження, як і постанова про арешт майна не будуть направлені [PERSON]. За нормами частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. За встановлених судом обставин, оскаржувані діяння та постанова не відповідають приписам статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України та статті 19 Конституції України. Враховуючи встановлений частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України обов'язок відповідача щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності у разі заперечення проти адміністративного позову в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, суд, за результатами розгляду справи, вважає доведеним протиправність бездіяльності державного виконавця стосовно не направлення позивачу постанови про відкриття виконавчого провадження, а також недоведеною законність та обґрунтованість постанови відповідача про арешт на майно та заборону його відчуження. На підставі викладеного та оцінюючи у сукупності встановлені обставини і перевівши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Як встановлює частина перша статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Результат розгляду: granted