Рішення адміністративного суду від 2014-01-29 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 11.10.2013 року Київським ВДВС СМУЮ була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, на підставі постанови Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві № 1/5-51 від 14.12.2007 року, якою на нього накладено штраф в розмірі 136 грн. та яку було отримано ним 02.12.2013 року. З даною постановою позивач не згоден та вважає, що вона винесена з порушенням норм процесуального права, а саме ст. 22 Законом України «Про виконавче провадження», оскільки виконавчий документ був пред'явлений до виконання не через три місяця після винесення, а через шість років. Також були порушені вимоги ст.25 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки постанова про відкриття виконавчого провадження не була направлена на наступний день. Тому позивач просить визнати протиправними дії щодо винесення постанови Київського ВДВС Сімферопольського МУЮ № 40220034 від 11.10.2013 року про відкриття виконавчого провадження. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав в повному об'ємі з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідача проти позову заперечував посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Вислухав сторони, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень. Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішення, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано. Згідно частини першої статті 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідно до частини першої та четвертої статті 70 КАС України, належним є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. У відповідності до ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу (ч.1). В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч.2). Спірні взаємовідносини врегульовано Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (далі - Закон України № 606-XIV) та іншими нормативно-правовими актами. Так, відповідно до статті 1 Закону України № 606-XIV, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення). Статтею 2 Закону України № 606-XIV встановлено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу" (далі - державні виконавці). Відповідно до частини першої статті 6 Закону України № 606-XIV, державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Як вбачається з матеріалів справи, 14 грудня 2007 року постановою про накладення адміністративного стягнення, [PERSON] визнаний винним у порушенні законодавства про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та притягнутий до адміністративній відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 136 грн.. 08.10.2013 року на адресу Київським ВДВС СМУЮ надійшла заява начальника відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м.Сімферополі АР Крим про відкриття виконавчого провадження на підставі вищевказаної постанови та забезпечення стягнення штрафу у порядку примусового стягнення в подвійному розмірі (272 грн.). 11.10.2013 року старшим державним виконавцем Київського ВДВС СМУЮ Юрченко М.Ю. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження на підставі постанови № 1/5-51 від 14.12.2007 року, що видав фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (а.с.4), яка була направлена боржнику 23.10.2013 року (а.с.4 об.). Позивач в свою чергу стверджує, що зазначена постанова винесена з порушенням норм процесуального права, а саме ст. 22 Законом України «Про виконавче провадження», оскільки виконавчий документ був пред'явлений до виконання не через три місяця після винесення, а через шість років, тому вважає дії державного виконавця щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження протиправними. Між тим, суд не може погодитися з такою думкою позивача, виходячи з наступного. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі їх невиконання в добровільному порядку визначаються Законом України "Про виконавче провадження"(в редакції Закону України № 2677-VI від 04.11.2001 року, який набрав чинності з 09.03.2011 року) та покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України (далі -Закон № 2677-VI). Частина 2 статті 19 Конституції України зобов'язала органи державної влади та їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України. Відповідно до частини першої статті 17 Закону № 2677-VI державною виконавчою службою здійснюється примусове виконання рішень на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Згідно пункту 6 частини другої цієї статті державною виконавчою службою підлягають виконанню постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом. Статтею 22 Закону № 2677-VI визначені строки пред'явлення виконавчих документів до виконання, згідно з пунктом 1 частини 1 якої постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, можуть бути пред'явлені до виконання протягом трьох місяців. Із заяви начальника відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м.Сімферополі АР Крим про відкриття виконавчого провадження вбачається, що згідно постанови про повернення виконавчого документу стягувачу від 12.09.2013 року виконавчий документ повернутий без виконання. 08 жовтня 2013 року виконавчий документ був знов пред'явлений до виконання, постановою державного виконавця від 11 жовтня 2013 року було відкрите виконавче провадження. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про виконавче провадження", в редакції, яка діє на час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, строки пред'явлення виконавчого документа до виконання перериваються пред'явленням виконавчого документа до виконання. Згідно із ч. 2 ст. 23 Закону у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред'явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення. Оскільки виконавчий лист був прийнятий на виконання, перебував на виконанні у ДВС до 12 вересня 2013 року, а потім знов був пред'явлений до виконання стягувачем, суд вважає, що не сплинув строк пред'явлення виконавчого листа до виконання. Враховуючі, що суду не було надано доказів того, що сплинув строк пред'явлення виконавчого листа до виконання, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог. Згідно ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справи в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. З урахуванням наведеного, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі. З урахуванням вищенаведеного, на підставі Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про державну виконавчу службу»,

Результат розгляду: denied