Рішення адміністративного суду від 2014-03-27 00:00:00+02

У вересні 2013 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду першої інстанції з позовом, в якому просили визнати протиправним рішення державного реєстратора реєстраційної служби Генічеського районного управління юстиції Херсонської області Ладика О. М. від 28 серпня 2013 року про відмову у державній реєстрації прав власності на належне їм нерухоме майно. Також, позивачі просили зобов'язати державного реєстратора реєстраційної служби Генічеського районного управління юстиції Херсонської області Ладика О.М. зареєструвати на підставі рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 19 лютого 2013 року у справі №2-567/11 їх право власності на 3/5 часток у житловому будинку, господарських будівлях та спорудах, що розташовано за адресою: [ADDRESS]. Окрім того, представник [PERSON], якій діє в інтересах позивачів, просив стягнути на його користь моральну шкоду у сумі -30 000 грн. В обґрунтування позивачі зазначили, що відповідач, відмовивши зареєструвати за ними право власності на нерухоме майно, порушив їх конституційні права щодо володіння, користування та розпорядження власністю. [PERSON], вимагаючи стягнення на його користь із відповідача моральної шкоди, зазначив, що своїми протиправними діями державний реєстратор принизив його авторитет у його довірителів і викликав сумніви у його професійній здатності. Постановою Генічеського районного суду Херсонської області від 30 жовтня 2013 року у задоволенні адміністративного позову - відмовлено. В апеляційній скарзі представника [PERSON] ставиться питання про скасування судового рішення у зв'язку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. У зв'язку з неявкою осіб. які брали участь у справі у суді першої інстанції, справа розглянута в порядку ч.1 ст.197 КАС України. З'ясувавши обставини справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на наступних підставах. Так, фактичні обставини справи свідчать про те, що представник позивачів 11 серпня 2013 року звернувся до державного реєстратора реєстраційної служби Генічеського районного управління юстиції Херсонської області Ладика О.М. із заявою про реєстрацію за позивачами права власності на нерухоме майно на підставі рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 19 лютого 2013 року у справі №2-567/11 на 3/5 часток у житловому будинку, господарських будівлях та спорудах, що розташовано за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до цього рішення, суд виділів у спільну часткову власність позивачам 3/5 житлового будинку та господарських споруд за зазначеною вище адресою. Під час розгляду заяви про державну реєстрацію прав, державний реєстратор встановив відсутність у повному обсязі документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень, визначених «Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року №703 (надалі - Порядок №703). Так, посадовою особою було встановлено, що: - технічний паспорт на житловий будинок не відповідав вимогам Інструкції «Про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна», затвердженої Наказом Держбуду України від 24 травня 2001 року №127, зокрема не вказано склад та опис об'єкту; - відсутні документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно; - рішення суду про визнання права власності на нерухоме майно не засвідчено в установленому порядку, згідно з ч.3 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. 20 серпня 2013 року державний реєстратор прийняв рішення про зупинення розгляду заяви та надав п'ятиденний термін для усунення недоліків. Про отримання 20 серпня 2013 року представником позивачів рішення державного реєстратора про зупинення розгляду його заяви, свідчить його особиста підпис на картки прийому заяви №4902567. 28 серпня 2013 року державний реєстратор реєстраційної служби Генічеського районного управління юстиції Херсонської області Ладика О.М. прийняла рішення про відмову [PERSON], якій діяв в інтересах позивачів у державній реєстрації прав та їх обтяжень, мотивуючи своє рішення тим, що заявник не усунув обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду справи. Суд першої інстанції відмовляючи позивачам у задоволенні позову, погодився з обставинами викладеними відповідачем і вважав, що державний реєстратор реєстраційної служби Генічеського районного управління юстиції Херсонської області Ладика О.М. дів на підставі та в межах законодавства. Згідно із вимогами ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Колегія суддів вважає, що при постановленні рішення, судом першої інстанції не було дотримано вимог ст. 159 КАС України у зв'язку з наступним. Відповідно до ч.2 ст.18 КАС України окружним адміністративним судам підсудні адміністративні справи, у яких однією зі сторін є орган державної влади, інший державний орган, їх посадова чи службова особа, крім справ з приводу їхніх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки та справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам. Із поданого представником позивачів позову вбачається, що відповідачем у справі є державний орган, в особі Генічеського районного управління юстиції Херсонської області, що виключає можливість розгляду даного спору місцевим судом, як адміністративним судом. Таким чином, судом першої інстанції порушена предметна підсудність адміністративної справи. Переходячи к суті спору, колегія суддів бажає зазначити наступне. Частиною третьою статті 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що разом із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у паперовій формі подаються оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, їх копії, засвідчені в установленому порядку. Згідно з частиною третьою статті 17 даного Закону документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень і подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до пункту 10 Порядку №703, заявник разом із заявою про державну реєстрацію подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові необхідні для такої реєстрації документи, визначені Порядком, їх копії, документ, що підтверджує внесення плати за надання витягу з Державного реєстру прав, та документ про сплату державного мита. При цьому відповідно до пункту 1 частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор прав на нерухоме майно встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відповідно до пункту 4 частини першої статті 24 Закону відмовляє у державній реєстрації прав, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Тобто законодавством у сфері державної реєстрації прав встановлено необхідність подання копії документів, необхідних для державної реєстрації прав, засвідчені в установленому порядку. Так, із матеріалів справи вбачається, що позивачем для державної реєстрації права власності на житловий будинок було подано копії, а не оригінал свідоцтва про спадщину, та ксерокопія рішення суду не засвідчена в установленому законом порядку. Вимога державного реєстратора щодо надання свідоцтва про право на спадщину, як документа якій підтверджує право власності, на думку колегії суддів є обґрунтованою, так як рішення Генічеського районного суду від 19 лютого 2013 року ґрунтується на доказах, що цій будинок був набутий позивачами у спадщину. Відповідно до змісту цього рішення, позивачі, після смерті матері [PERSON] у 1986 року отримали у спадщину житловий будинок з господарськими та надвірними спорудами у розмірі 1/5 частки кожен,за адресою: [ADDRESS]. У зв'язку з чим, всі позивачі отримали свідоцтво на спадщину у відповідних частках. Як правильно зазначив відповідач, спірним рішенням не було визнано право власності на 1/5 частку спадщини, судом лише виділені частки в натурі. Крім того, із наданих документів (технічний паспорт) неможливо було визначити склад житлового будинку та господарських будівель та виконати рішення Генічеського районного суду від 19 лютого 2013 року. Відповідно п.3 Порядку №703 у разі подання не в повному обсязі документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію, яке містить рекомендації щодо усунення обставин, що були підставою для його прийняття. У разі коли заявник особисто отримує рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію, він пред'являє органові державної реєстрації прав, нотаріусові документи, що зазначені в пункті 9 цього Порядку, та подає картку прийому заяви про державну реєстрацію, яку орган державної реєстрації прав, нотаріус повертає заявникові з відміткою про отримання рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію, яка підписується заявником із зазначенням дати та часу отримання такого рішення. Державний реєстратор зупиняє розгляд заяви про державну реєстрацію на строк, що не перевищує п'яти робочих днів з моменту отримання заявником рішення про зупинення розгляду такої заяви. У разі коли заявник особисто отримує рішення про відновлення розгляду заяви про державну реєстрацію, він пред'являє органові державної реєстрації прав, нотаріусові документи, що зазначені в пункті 9 цього Порядку, та подає картку прийому заяви про державну реєстрацію, яку орган державної реєстрації прав, нотаріус повертає заявникові з відміткою про отримання рішення про відновлення розгляду заяви про державну реєстрацію, яка підписується заявником із зазначенням дати та часу отримання такого рішення. Якщо заявник не усунув протягом п'яти робочих днів після отримання рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію обставини, що були підставою для його прийняття, державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень. Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що державний реєстратор діяла відповідно до ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п.16, 23 Порядку № 703. Представник [PERSON] у своїй апеляційній скарзі категорично заперечує проти того, що відповідач приймав рішення про зупинення розгляду його заяви щодо реєстрації права власності на нерухоме майно за позивачами з підстав виявлених недоліків поданих документів. Про те, докази, надані відповідачем до суду апеляційної інстанції, свідчать про безпідставність такого ствердження. Суд першої інстанції, розглядаючи даний спір по суті не надав правову оцінку доводам представника позивачів щодо стягнення на його користь моральної шкоди 30 000 грн. У зв'язку з чим, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України кожна особа має право в порядку. встановленому цим Кодексом звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи чи інтереси. [PERSON] особисто до суду за захистом своїх прав не звертався, позов ним пред'явлений як представником від імені позивачів. Відповідно до ч.1 ст. 56 КАС України сторони можуть брати участь в адміністративному процесі особисто і (або) через представника. Колегія суддів вважає, що [PERSON] не надано право, як представнику позивачів самостійно заявляти позовні вимоги, а тому в їх задоволенні необхідно відмовити. Підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом

Результат розгляду: partial